71 
at man under Udkogningen af Luften i Søvan- 
det sammen med denne ogsaa fik uddrevet Kul- 
syregas; men angaaende den Mængde, hvori denne 
gasformige Kulsyre forekom, have Meningerne 
været meget delte, idet Nogle opføre en Kul- 
syregehalt af kun omkring 2—3 Milligram pr. 
Liter, medens Andre igjen angive den til over 
100 Milligram pr. Liter. 
ensstemmelse mellem de forskjellige Angivelser 
Denne store Uover- 
tydede paa, at der maatte være en væsentlig 
Mangel ved den Methode, man 1 ældre Tider 
benyttede til Kulsyrens Bestemmelse, hvilket og- 
saa senere har vist sig at være Tilfælde, idet 
den tyske Pomeraniaexpeditions Chemiker, Pro- 
fessor Jacobsen, har paavist, at denne Methode, 
hvis Hovedprincip er Kulsyrens Uddrivelse ved 
kort Tids Udkogning, 
Resultater, 
længere Tid. 
giver meget forskjellige 
eftersom man koger i kortere eller 
Han fandt, at Kulsyren tvert imod 
de andre Gasarter var saa vanskelig at uddrive, 
at man først ved at koge saalænge, til alt Van- 
det var dampet bort, fik den sidste Rest Kul- 
syre udkogt, men han delte forøvrigt sine For- 
gjængeres Anskuelser, om at Kulsyren forekom 
opløst i Søvandet som fri Gas. Gjennem en 
meget besværlig og tidspildende Fremgangsmaade 
bestemte han Kulsyremængden i et stort Antal 
Vandprøver og angav den til i Gjennemsnit om- 
kring 100 Milligram pr. Liter. 
maader vandt ogsaa i alt Væsentligt Tilslutning 
Disse Syns- 
paa den engelske OChallengerexpedition, hvor 
dog Kulsyregehalten blev angiven at være noget 
Jacobsens Methode til Bestemmelse 
af Kulsyremængden blev ogsaa i den første Tid 
mindre. 
benyttet paa den norske Nordhavsexpedition, men 
min Mistanke om dens Upaalidelighed blev snart 
vakt, hvorfor jeg ogsaa strax gav mig i Færd 
med en Række Undersøgelser for at finde en 
bedre. 
sig senere, at det af Jacobsen fundne Resultat 
Gjennem disse Undersøgelser viste det 
beroede paa en fuldstændig Feiltagelse; medens 
han havde fundet, at der i Søvandet fandtes hele 
100 Milligram Kulsyre fri som Gasart, blev mit 
Resultat, 
Spor af fri Kulsyre, men at den hele Mængde 
at der ikke fandtes det mindste 
forekom bunden til Baser som kulsure Salte, 
hvilket jo ogsaa falder meget naturligt, naar man 
betænker, at Kulsyren viser en saa haardnakket 
Modstand mod Udkogning. 
Idet jeg herved afslutter disse Bemærkninger 
over de af mig paa den norske Nordhavsexpedition 
udførte chemiske Observationer, maa jeg henvise 
dem, der maatte ønske nærmere Oplysninger, til 
Originalafhandlingerne, som foruden i Expeditio- 
nens Generalberetning findes trykte paa Tysk, 
de to første over Luftmængden og Kulsyremæng- 
den i Søvandet i ,Journal fiir practische Che- 
mie, Neue Folge 19 und 20% udgiven af H. 
Kolbe i Leipzig, og den 3die om Saltgehalten 
i Søvandet i ,Sitzungsberichte der kaiserlichen 
Akademie der Wissenschaften LXXXT Pag. 
924. Wien 1880.* 
Theori om Indvandringen af Nor- 
ges Flora under vexlende tørre og 
fugtige Tider. 
Af Professor Axel Blytt. 
(Med Kart). 
(Med Forf.s Tilladelse aftrykt efter Tidsskr. for 
popul. Fremst. af Naturvidenskaben, udg. af Liut- 
ken og Warming, Kjøbenhavn). 
Norges Flora er i det store taget ensfor- 
met. —Fjeldgrunden bestaar for det meste af 
haarde Bergarter, saasom Gnei$, Granit, Kvart- 
sit 0.1. Hvor Fjeldet ikke er smulret, er Plan- 
tevæxten næsten altid meget fattig paa Arter. 
Enten ligge de under Istiden skurede og slebne 
Klipper ganske nøgne, eller de have et ensfor- 
migt Plantedække, dannet af selskabelig optræ- 
dende Arter. Paa Høifjeldene er der nedenfor 
den evige Sne først et Belte af næsten eller al- 
deles nøgne Stenrøser. Længere nede møder 
gjerne et sammenhængende gulgraat Lavtæppe 
(at Cladonier, Cetrarier o. 1). Ved 4000—4500 
Fods Høide (i de indre sydlige Dele) begynde 
graagrønne Vidier (Salices) af et Par Fods Høide 
sammen med Dvergbirken ( Betula nana ) og Ene- 
ren (Juniperus) at dække store Strækninger, 
hvor Krækling (Empetrum), Vaccinier og en- 
kelte lyngagtige Fjeldplanter eller Moser (Raco- 
mitrier) og de før nævnte Lavarter optræde i 
selskabelige Masser. Ved 3000 til 3500 Fods 
Høide begynder 1 det sydligé Norges centrale 
Dele Skoven, først Birken ( Betula odorata) og 
et Par hundrede Fod lavere Bartræerne (Gran 
og Furu). Disse tre Arter danne næsten alle 
vore Skove, og disse Skoves Plantevæxt er fat- 
tig paa Former og næsten ensartet over hele 
Landet. I Granskoven danner Vaccinier 
men med visse Skovmosser af Slægterne Hypnum, 
Dicranmm og Polytrichum, i Furuskoven Lyng 
(Calluna) og Lavarter (Cladonier o.fl.) Hoved- 
sam- 
