pr 
Hvad man ser paa Maanen? Det var ogsaa et 
Spørgsmaal! Kan De da ikke se Næsen, Mun- 
den, Øjnene. Hele Ansigtet er der fuldstæn- 
digt, umuligt at tage Fejl. Det er et menne- 
skeligt Ansigt; man behøver blot at betragte 
det for at se det.* 
Du vil maaske studse et Øjeblik; Du vil 
søge, hvad der er, som danner denne Næse, 
disse Øjne, denne Mund, thi Du bemærker vel, 
at der er mange andre Træk, som ikke vil 
passe sammen med Billedet af et Menneskean- 
sigt. Men pludselig vil, idet din gode Vilje 
kommer til Hjælp, hele Ansigtet vise sig for 
Dig klart og bestemt; de modstridende Træk, 
som jeg før nævnte, vil svinde som ved et Tryl- 
leslag; Øjnene betragter Dig, Munden viser sig 
halv aaben, og Du ser alene et stort, oppustet 
Ansigt, som øjeblikkelig fremtræder i al sin 
Tydelighed, saa ofte Du vender Dit Blik mod 
dette Himmellegeme. 
Gjentag Eksperimentet i hele Europa, og 
ikke blot Tusinder, men Millioner af Personer 
vil vise Dig det menneskelige Ansigt i Maanen. 
Næst efter Tilværelsen af Dag og Nat er der 
neppe noget Faktum, om hvilket Du vil træffe 
større Enighed, mere bestemte Forsikringer. 
Det er et direkte Vidnesbyrd af Sandserne, hvis 
Enstemmighed det vilde synes umuligt at mod- 
staa. Hvis Samstemmigheden af Individer, der 
gjør en umiddelbar Brug af sine Øjne, har no- 
gen Betydning, hvem vilde da have Dristighed 
nok til at sige disse Millioner af ,Observatø- 
rer*, at der ikke findes noget Ansigt i Maanen? 
Hvis nogensinde en lagttagelse fortjener at an- 
sees for et virkeligt Faktum paa Grund af An- 
tallet af Bevidnelser, saa er det sikkerlig dette. 
Skulde man endnu behøve at tviste om det? 
Det vilde være barnagtigt. 
Naar vi nu vender os til et Menneske, der 
er aldeles fremmed for vore Videnskaber, alde- 
les uafhængig af vore forudfattede Meninger, 
bør vi da ikke forud være vis paa, at han vil 
tilbagevise den Afsindige, som træder op imod 
disse Millioner Bevidnelser og siger, at der ikke 
er noget Ansigt i Maanen.: Lad os f. Eks. 
spørge en Tatar fra Asias store Stepper. Det 
er en Mand, som lever i Naturens Skjød, som 
er vant til at iagttage, og som 1 den Grad har 
udviklet sin Synsands, at han med blotte Øjne 
langt borte kan skjelne Kvæghjorderne, før de 
russiske Officerer kan se dem med sine Kikker- 
ter. Man kan have Tiltro til Synet hos en 
Tagttager som denne. Hvad svarer han til vort 
Spørgsmaal? ,Hvad man ser i Maanen? Kan 
man,* siger han, ,se andet, end hvad der vir- 
kelig er der? Se, der er Hovedet, Kroppen og 
Benene af en Vedhugger. Læg Mærke til hvor 
han krummer sig under den Vedbør, som han 
bærer paa Ryggen. Han synker næsten sammen 
under den svære Byrde, der er ligesaa stor, 
som hele Kroppen. — Heldigvis kan han støtte 
sig paa Stokken, som De ser i hans højre 
Haand.* — Spørg en anden Tartar, spørg Hun- 
dreder, spørg Millioner af de mongolske Beboere 
af Oentralasia, de vil alle svare Dig det samme. 
Det lyder næsten utroligt! Hvor Millio- 
ner af Furopæere aldeles tydelig og samstem- 
mig ser et menneskeligt Ansigt, der ser Millio- 
ner Tartarer ligesaa tydelig og bekræfter lige- 
saa bestemt Tilstedeværelsen af en liden Mands- 
ling, bøjet under Vægten af sim Byrde? Disse 
to Billeder har ikke engang den mindste Lig- 
hed sig imellem! Men begge Partier er saa 
overbeviste om Rigtigheden af, hvad de ser, 
at de er færdige til at udskjælde, ja lade det 
komme til Haandgribeligheder mod dem, der 
vilde udtale en simpel Tvivl om deres Paastand. 
Her har vi altsaa to aldeles uforenlige 
Meninger om et simpelt faktisk Spørgsmaal om 
en Ting, hvis Stadfæstelse synes saa let. Hvor 
er Sandheden? Lad os finde et tredie Vidne 
for at afgjøre det. Man siger om Japaneserne, 
at de er et meget oplyst Folkefærd. Lad os 
da spørge en hvilkensomhelst Japaneser om, 
hvad han iagttager paa Maanen. ,Hvem ved 
ikke det*, svarer han os. ,Det behøver man 
jo blot sine to Øjne for at afgjøre. Se øverst 
paa Skiven har vi de opstaaende Øren, længere 
nede Hovedet og aller nederst Kroppen af Ka- 
ninen. — Den sidder paa Enden, og foran den 
staar en Morter, hvis Støder den holder mellem 
Forlabberne. — Den knuser sin Ris paa japane- 
sisk Maade, altid taalmodig ved sit Arbejde!* 
Og det samme vil Millioner Japanesere 
forsikre Dig. Din Forbauselse, din Uvished 
bliver større end før. Er da Maanen en Ting, 
som for En viser sig i en Skikkelse for en Ån- 
den i en anden Skikkelse? Hvis det er saa, 
da betyder Antallet af Bevidnelser intet, thi 
alle Vidnerne lider under den samme Skuffelse. 
Det er Vægten af disse Bevidnelser, som vi 
maa undersøge. 
Oldtidens Forfattere er i manges Øjne 
næsten ufejlbare Autoriteter, og de Meninger, som 
de har udtalt, bør være Lov. Blandt andre 
har ogsaa Plutark udtalt sig om det forelig- 
gende Spørgsmaal: ,De Folk er taabelige,* si- 
ger han, ,som indbilder sig, at dette Himmel- 
legemes Skive viser Trækkene af et menneske- 
ligt Ansigt. Det, som man tror at se, er blot 
Indbildning og bevirkes af, at vort Syn trættes 
og sætter Lys og Skygge der, hvor der blot 
hersker Ensartethed.* 
Kan denne store Autoritet fra Oldtiden 
tilfredsstille os? Skulde der intet være paa 
Maaneskiven? Men hvorledes kan vi da se be- 
standig de samme Træk, de samme Mærker, 
den samme "Tegning? Oldtiden er vistnok 
al Ære værd, men til Udforskningen af Na- 
turen ofrede den ikke en tilstrækkelig Op- 
