Himålaya. Paa Sydsiden, som er varm men 
fugtig, ligger Snegrændsen langt lavere end paa 
Nordsiden, som er koldere men ogsaa tørrere. 
Qgsaa 1 Norge er Snelinien lavere paa Vest- end 
Paa Grund af 
Vesteuropas fugtige Klima falder en stor Mængde 
paa Østsiden af vore Høifjelde. 
Sne paa Alperne, og dette forklarer deres Sne- 
bræers store Antal og Udstrækning. I denne 
Henseende kan meget faa Fjelde kappes med 
Alperne. Saa mægtig som her finder vi ikke 
Isens Verden uden i Himålayakjæden, hvor det 
er den store Høide, paa Grønland, Sydpolarlandene 
og i det nordlige Norge, hvor det er den geo- 
grafiske Beliggenhed, som foraarsager den nød- 
vendige Kulde, og desuden finder vi den paa 
nogle Øer med stor Fugtighed. 
De ovenfor Snelmien liggende Steder ud- 
mærker sig altsaa derved, at den i Aarets Løb 
faldne Sne delvis bliver liggende igjen uden at 
smelte. Den Sne, som nu har modstaaet Som- 
merens Solvarme, beskyttes videre, idet Høst, 
Vinter og Vaar udbreder nye Snelag over den. 
Af denne nye Sne vil der nu næste Sommer 
efterlades en Del usmeltet, og saaledes lægges 
hvert Aar et nyt Snelag over de ældre. Naar 
en saadan Snemasse ligger paå Randen af en 
Styrtning, er det let at skjelne de nye, øverst- 
liggende Lag. 
Men det er klart, at denne Ophobning at 
Sne med det ene Lag over det andet ikke kan 
holde ved i det Uendelige, uden at de snedækte 
Tinders Høide Aar for Aar forøges. Tindernes 
Høide er nu imidlertid uforanderlig, og der maa 
skal 
Grændse for Sneens Ophobning. 
altsaa, som vi strax se, ogsaa være en 
Jo mere Sneen ophobes, desto steilere bliver 
dens Rand, og desto større bliver ogsaa den Vægt, 
som trykker paa de gamle Lag, og som søger 
at bringe disse fra Plads. Der maa da nødven- 
digvis komme en Tid, da Skrænten er saa steil, 
at et nyt Lag af Sne ikke kan lægge sig paa 
den, og da den Vægt, som søger at trykke de 
undre Lag nedover, bliver for stor, til at de læn- 
gere kan hævde den Plads, de har paa Fjeldets 
Sider. 
som oprindelig er falden ovenfor Snegrændsen, 
Paa denne Maade bliver en Del af Sneen, 
nødt til at forlade sin oprindelige Plads, den 
trykkes nedover. 
Men paa denne nye Plads er Luften var- 
mere, Sneen smelter efterhaanden og forsvinder 
99 
Undertiden sker denne 
Plads 
man faar da en Snelavine, men oftest sker den 
saaledes lidt efter lidt. 
Snemassernes Forandring af pludselig, 
langsomt og giver Anledning til Dannelsen af 
Isbræer. 
Efter hvad der er sagt i det Foregaaende 
har vi altsaa at betragte to Slags Ismarker. 
For det første har vi den oprindelig faldne Sne 
(1 det tysktalende Schweitz kaldet ,Firn* 1 det 
fransktalende .névé"). Den findes ovenfor Sne- 
grændsen, bedækker Høidernes Sider, saa længe 
den kan blive hængende fast der, og fylder de 
øvre Dalstrøg, idet den danner uhyre Snemarker 
, Firnmeer*. — For det andet har 
(i Tyrol ,Firner*). 
Snemarkerne, de gaar ofte 4—5000' nedenfor 
vi Isbræerne 
Disse er Forlængelser fra 
Snegrændsen; i dem er Snemarkernes Sne om- 
dannet til fast og gjennemsigtig Is, hvorfor de 
jo ogsaa kaldes Isbræer. 
Isbræernes ydre Udseende er godt karakte- 
riseret af Gøthe, naar han kalder dem Isfloder. 
I Almindelighed skrider de ned fra Snemarkerne, 
idet de følger Dalstrøgene, som de ofte i bety- 
delig Høide fylder. 
Isbræen alle Dalens Bugtninger, alle dens Ind- 
Paa denne sin Gang følger 
snevringer og Udvidelser. Ofte møder Isbræerne 
fra to til hinanden stødende Dale 
De to Isfloder forener sig da til en Hovedflod, 
Paa enkelte Steder 
er disse Isfloders Qverflade temmelig jevn, men 
hinanden. 
som fylder den fælles Dal. 
som oftest er den gjennemfuret af Revner, og 
paa Overfladen saavelsom i Revnerne flyder utal- 
lige mere eller mindre betydelige Bække, som 
fører bort med sig det Vand, som skriver sig 
fra Isens Optøen. 
Alle disse Smaabække forener sig til en 
Elv, ved de ud af 
Bræens nedre Ende gjennem en prægtig Hvæl- 
der 
i Almindelighed en stor Mængde Sten og Klippe- 
som store Isbræer løber 
ving af blaa Is. Paa Isens Overflade er 
stykker, som ophober sig til mægtige Masser 
- langs Isbræens Sider og ved dens nedre Ende. 
De danner de saakaldte Moræner (Side- og Ende- 
Moræner). Andre Stendynger, Midtmoræner, 
strækker sig som mørke, lange, regelmæssige 
Linier langs Bræens Overflade i dens Længde- 
retning. De opstaar altid, naar to Isbræer 
møder hinanden, og Midtmorænen er da en 
Fortsættelse af de to sammenstødende Bræers 
Sidemoræner. 
