De fleste Bræers OQverflade er eller 
mindre tilsmudset af Sand og en Mængde Smaa- 
mer 
sten, som rykker hinanden nærmere, alt eftersom 
Isen omkring og under dem smelter bort: 
Paa Overfladen har Smeltningen gjort den 
Is, som den ikke har forvandlet til Vand, løs; 
men paa Bunden af Reynerne ser man Is saa 
ren og klar, at den Is, vi 1 Almindelighed ser, 
ikke taaler mindste Sammenligning dermed. Som 
Følge af dens store Renhed viser den sig 
prægtig blaa (himmelblaa, skjærende lidt i det 
grønne). Disse Revner findes 1 alle Størrelser. 
De begynder som Sprækker i hvilke man neppe 
kan faa et Knivblad ind; lidt efter lidt 
udvider de sig og danner ofte tilslut Svælg paa 
flere Tusinde Fods Længde og indtil 100 Fods 
Bredde. De er næsten altid saa dybe, at Øiet 
ikke kan Deres lodrette, 
dybblaa Vægge, som funkler af det Vand, som 
men 
se. Bunden i dem. 
silrer langs den krystalklare Is, danner et af 
de skjønneste Syn, Naturen byder os; men det 
er et Syn, som ikke kan nydes uden af Turister, 
som er aldeles sikre paa aldrig at overfaldes 
af Hovedsvimmel. 
Betragteren maa ved Hjælp af vel jernbe- 
slaaede Sko og en Stok med god Pig kunne 
hælde sig udover Randen af en Afgrund, hvis 
Bund i ukjendt Dyb taber sig i Nattens Mørke. 
ikke 
Saaledes er man 1 
Vil man sætte over en Isbræ, kan man 
altid undgaa disse Spalter. 
den nedre Del af ,Mer de glace*, som i Ålmin- 
delighed passeres af Turisterne, nødt til at gaa 
paa smale Isrygge, ofte kun 5 å 4 Fod brede, 
og 
el 
med Afgrunde paa begge Sider. Mere end 
== 
Turist, som har været vant til uden Frygt 
at gaa paa de langs en Aførund i Fjeldet ind- 
hugne Stier, har følt Modet svigte sig paa disse 
Isbroer. Det er umuligt at vende sine Øine 
bort fra de gabende Svælg; thi det gjælder om- 
at 
sætte sin Fod. 
hyggelig vælge de Steder, hvor man kan 
Disse for vore Fødder liggende 
aabne Svælg er imidlertid langt fra de værste 
Farer, en Isbræ frembyder; men vi Mennesker 
er nu engang saaledes beskafne, at den Fare, 
som vi ser for vore Øine, og som vi derfor let- 
test kan undgaa, skrækker os mere end en 
anden Fare, som vi vel ved er forhaanden, men 
Saaledes 
I den 
nedre Del af en Isbræ er de aabne og truer os 
som ved et let Slør er skjult for os. 
er det ogsaa med Isbræernes Åførunde- 
100 
med Døden, og vi viger forfærdede tilbage, vi 
bruger al vor Forsigtighed for at undgaa dem. 
Paa den øvre Del af Bræen er Overfladen dæk- 
ket med Sne. 
danner de tætte Lag en Hvælving over Spal- 
Der hvor denne falder rigelig, 
terne (naar disse ikke er mere end 4—6 Fod brede) 
og skjuler dem fuldstændig, saaledes at Turisten 
ikke ser andet end jævne, sammenhængende Sne- 
lag. Er disse Broer tykke nok, bærer de vel 
et Menneske, men dette er ikke altid Tilfældet, 
og det er netop paa disse Steder, at Mennesket 
Den Maade, * 
paa hvilken man søger at updgaa denne Fare, 
bestaar i Almindelighed deri, at 2 eller 3 bin- 
der sig sammen med et Toug og gaar efter 
hverandre med 10—12 Skridts Mellemrum. Fal- 
der da en 1, kan i Almindelighed de andre holde 
ja ogsaa Gjemsen ofte finder Døden. 
igjen og trække den Faldne op igjen. 
Paa enkelte Punkter, især 1 de nedre Dele 
af Isbræerne, kan man komme ned i Spalterne. 
Paa den saa meget besøgte Grindelwaldgletscher 
har man lettet Nedstigningen for de Reisende, 
idet man har hugget Trin i Isen. — Paa disse 
Trin har man saa lagt Bretter. Hvis man da 
ikke bryder sig om det stadigt nedsivende Vand, 
kan man komme temmelig langt ned i Kløfterne 
og beundre de mærkværdig gjennemsigtige Kry- 
stalvægge. Deres smukke blaa Farve er det al- 
deles rene Vands naturlige Farve. Vand saa- 
velsom Is har igrunden en blaa Farve; men 
denne er saa svag, at den kun træder frem ved 
Lag af 10 eller flere Fods Tykkelse. — Genfer- 
og Garda-Søens Vand viser samme Farve som 
Isen. 
Isbræerne er dog ikke overalt sønderrevne. 
Hvor Isen gaar over et jævnt Terræn, er Qver- 
fladen aldeles hel. 
De mest sønderrevne Steder paa en Isbræes 
Overflade findes naturligvis der, hvor dens Leie 
fra at hælde svagt gaar over til at hælde mere 
brat. Der opspaltes Isen i alle Retninger til 
afsondrede Stykker. Disse Stykker omdannes 
af Issmeltningen til Pyramider og Spidser, man- 
gengang af høist besynderligt Udseende, Top- 
perne styrter fra Tid til anden med frygtelig 
Paa 
lang Afstand betragtet ser et saadant Sted ud 
Larm ned i de dem omgivende Svælg. 
som et Vandfald, der pludselig er frosset, og 
man har derfor ogsaa kaldet saadanne Steder 
» Fosser. * 
