102 
ker indtrængte Vand fryser. I begge Tilfælde 
falder der Stykker ud af dem ned paa den un- 
derliggende Bræ, fornemmelig da langs dens Si- 
der. Disse kan enten blive liggende umiddel- 
bart paa Overfladen, eller de kan i Begyndelsen 
I sidste Tilfælde 
de dog tilslut helt op paa Overfladen, som Følge 
Bfter- 
haanden rykker de mere og mere sammen, især i 
synke ned i Sneen. kommer 
y 
af at de øvre Sne- og Islag smelter. 
den nedre Del af Bræen, hvor den Is, som ad- 
skiller dem, smelter hurtigst. Størrelsen af de 
Blokke, Isen saaledes kan slæbe med sig og 
Man 
kan i Endemorænerne se Blokke saa store som 
lægge ved sin nedre Ende, er ofte uhyre. 
et toetages Hus. 
Stenblokkene bevæger sig efter saavel imd- 
byrdes som med Bræens Længderetning parallele 
Linier saaledes, at de Blokke, som engang lig- 
ger i Bræens Midtlinie, vedbliver at ligge der, 
og de Blokke, som engang ligger ved Siderne, 
Ved Siderne er Blok- 
kene talrigst, fordi der under hele Bræens Løb 
hele Tiden følger disse. 
kan falde Blokke ned paa den, og disse falder 
da naturligvis ved Bræens Sider og ikke midt 
paa den. Paa denne Maade dannes Sidemoræ- 
hvis Blokke dels slæbes 
dels bliver lagte igjen paa Bræens Kanter. — 
nerne, afsted af Isen. 
Men naar nu to Bræer forener sig, saa støder 
deres Sidemoræner sammen, de danner midt 1 
den samlede Isflod en Midtmoræne og glider, 
idet de vedbliver at være parallele indbyrdes 
og med Bræens Sider, helt mdtil de naar Bræens 
nedre Ende. Disse Moræner er meget mærke- 
lige, fordi de viser, at nærliggende Dele af en 
og samme Bræ skrider frem mod Bræens nedre 
Ende i regelmæssige og parallele Baand. 
En særegen Rolle spiller de Sten, som fin- 
des sammenhobede i de nedre Lag af Isen. 
Nogle af dem er gjennem Sprækker faldt ned 
fra Isens Qverflade, andre er løsrevne fra Dal- 
bunden. Disse Sten glider med Isen langs Is- 
bræens Leie og trykkes mod dette af hele den 
overliggende Ismasses Vægt. De 
leiede Sten og Dalbundens Sten, hen over hvilke 
i Isen ind- 
de glider, er af samme Haardhed, og de for- 
vandles derfor til Støv, idet de gnides mod hin- 
anden med en Kraft, mod hvilke de Kræfter, 
Mennesket raader over, er for intet at regne. 
Gnidningsproduktet er et yderst fint Sten- 
støv, som rives bort af Vandet, og som farver 
Gletscher- . 
dalens Klipper, mod hvilke Isen stadig gnider, 
Gletscherelven hvid eller gulagtig. 
afglattes, som om de havde været udsat for Virk- 
ningerne af et uhyre Polerstaal. De staar igjen 
Hist 
og her ser man Striber, som er frembragt af 
som vel polerede og næsten runde Bukler. 
haardere Sten. Saaledes viser Dalsiden sig ved 
en Isbræes nedre Ende, naar Bræen som Følge 
af en Række varme og tørre Aar trækker sig 
noget tilbage. Men i langt større Antal finder 
vi disse afglattede Klipper i de lavere liggende 
Dele af mange Alpedale. De staar der som de 
efterladte Spor af gamle, kjæmpemæssige Bræer. 
Ved Siden af disse afglattede Klipper finder 
man endnu Moræner og Klippeblokke, og disse 
sætter os i Stand til at gjøre os en Forestil- 
ling om den uhyre Udstrækning af Fortidens 
Bræer. 
De Stenblokke, som er ført af Isen, ad- 
skiller sig i flere Henseender fra dem, som Van- 
det har rullet med sig. De første er nemlig 
langt større, deres skarpe Kanter har holdt sig, 
idet ingen af dem er afslidt ved Rullingen, og 
især udmærker de sig ved sin Orden, idet Bræen 
har nedlagt dem efter hinanden nøiagtig i den 
Rækkefølge, i hvilken de forskjellige Bergarter 
følger paa hinanden i de Fjelde, fra hvilke Blok- 
kene hidrører, medens en Vandstrøm blander om 
hinanden alle de Sten, den slæber med sig. 
Af de nu fremstillede Kjendsgjerninger frem- 
gaar, at Isen i en Bræ flyder langsomt, saale- 
des som en Flod af en eller anden seigtflydende 
Substants f. Ex. Honning, Tjære eller en tyk 
Grød af Ler vilde flyde. 
ikke blot langs Bunden, saaledes som et fast 
Ismassen bevæger sig 
Legeme, som glider nedad en Skraaning; den 
bøier sig, og dens Dele glider ikke alle med 
samme Hurtighed. Navnlig bevæger sig de Dele, 
som berører Dalens Bund og Sider, og som 
standses af den uhyre Gnidning, langt langsom- 
mere end de øvrige. Hurtigst bevæger sig den 
Del af Bræen, som ligger længst fra Bunden og 
Siderne, altsaa Qverfladens Midtparti. 
En Præst i Savoien, Abbed Rendu, 
den berømte skotske Naturforsker Forbes 
og 
var 
de, som først fremhævede Ligheden mellem en 
Isbræ og en Flod af en seigtflydende Vædske. 
Man vil uden Tvivl forbauset spørge, hvorledes 
Isen, som dog af alle kjendte Stoffer er det 
mindst bøielige og det mest skjøre, i en Isbræ 
