Stenkullenes 
Dannelse bekræftes endnu yderligere ved, at de 
Den før nævnte Theori for 
kuldannende Planter i det Hele maa antages at 
have voxet paa de samme Steder, hvor vi nu 
finde Kullene, thi ellers vilde det være umuligt 
at forklare sig, at man hyppigt i Kullene kan 
finde tydelige Aftryk af de fineste Blade og spæ- 
deste Stilke. 
Endelig skal jeg endnu anføre en Overens- 
stemmelse mellem Torv og Kul, nemlig at begge 
i Naturen hyppigt ere ledsagede af Jernforbin- 
delser. I Myrene finde vi det saakaldte Myr- 
hvilke forskjellige større og mindre Træer 
hæve deres besynderlige Stammer og ud- 
brede deres eiendommelige Løv. Det er 
ingen Skov fra vor Tid; hverken i den tem- 
pererede Zone eller under Troperne træffer 
man nutildags noget lignende. Skyggefulde 
Løytræer fandtes ikke, men Bregner, Kjær- 
ringrok og Kraakefod, hvis dvergagtige Ff- 
terkommere nu føre en beskeden og ube- 
mærket Tilværelse imellem Skovenes og Mo- 
sernes Smaaplanter, kneisede dengang som 
høistammede Træer, der vuggede deres zir- 
ligt formede Løvværk i den varme og fug- 
tige Luft. Jordbunden var fugtig og paa 
mange Steder bedækket med Vand. I den 
sumpede Grund udbredte Sigillarierne deres 
stærkt forgrenede Rødder 1 den nu fra Kul- 
lagene saa velbekjendte Stigmariaform. De 
kortstammede Smaatræer tilvenstre med den 
store fyldige Bladkrone, der saa levende 
minde om visse af Nutidens Palmetræer, 
ere Oykadeer (Cordaitis borassifolta), over 
hvilke der lige i Forgrunden hæver sig en 
anselig Lepidodendron. De slanke Træer 
i Midtpartiet ere træagtige Bregner, ud- 
mærkede ved deres fintdelte, fjeragtige Løv. 
Tilhøire sees der en Gruppe af Kalamiter 
og nogle Sigillarier. 
Kulperiodens Vegetation har vel været 
yppig, men den maa paa den anden Side 
have været meget ensformig, da den kun 
talte et ringe Antal Planteformer og gan- 
ske var blottet for den Rigdom af Farver 
og den Blomsterpragt, som nu giver Sko- 
vens og Engens Planter deres Ynde og Til- 
trækning. Der hviler et vist Præg af Tung- 
sindighed over det her afbildede Landskab 
fra Kulperioden, fordi det ikke blot mang- 
ler Planter med Blomster, men ogsaa et- 
hvert Spor af høiere Dyreliv. Intet Pat- 
tedyr søgte endnu Føde eller Bytte i Sko- 
vens Tykning, ingen Fugl kvidrede glad og 
livslysten paa Træernes Grene, ja selv Kryb- 
dyr synes kun forholdsvis sjeldent at have 
Forkullet: Stamme af en Sigillaria. 
malm, der paa sine Steder benyttes til Jernud- 
smeltning; i Englands Kulformation forekommer 
dette Lands vigtigste Jernerts, nemlig Spathjern- 
sten eller Kuljernsten. 
Men hvorledes er det nu muligt, at det 
vist sig 1 disse side og sumpige Skovegne. 
En uhyggelig Taushed maa have hvilet over 
dem, endnu uhyggeligere ved den tunge 
og taagede Luft, der sandsynligvis omgav 
det Hele.* 
Fig. 3 fremstiller en forkullet Stamme 
af en Sigillaria 1 "/fg naturlig Størrelse. 
s Sigillarierne vare høie Træer med en en- 
kelt og udelt Stamme, der endte med en 
Krone af lange, smale nedadhængende Bla- 
de. Stammerne synes forholdsvis hurtigere 
at have raadnet i det Indre end udvendigt, 
saa at de meget ofte vare hule, medens de 
voxede.  Indenfor den forkullede Bark fin- 
der man derfor meget almindelig Hulheden 
i Midten fyldt med Ler og Sand. Deres 
Bark var ofte regelmæssig furet efter Læng- 
den og paa de Steder, hvor der tidligere 
havde siddet Blade, forsynet med Indtryk 
eller År, der lignede Segl og er Åarsagen 
til deres Navn (af det latinske sigillum, et 
Segl. Man er endnu ikke enig om, til 
hvilken af de nulevende Plantefamilier Si- 
gillarierne rettest bør henføres. Nogle Bo- 
tanikere betragte dem som en Art Kraa- 
kefod, medens andre ere mere tilbøielige 
til at opstille dem som en egen Familie 
for sig af en mere udviklet Organisation 
end den, der findes hos Nutidens blomster- 
løse Planter.* (Udg.s Anm.). 
