fremtidige Historikere fremhæve Nutidens Opda- 
gelser 1 de store Verdenshave som en af vort 
Aarhundredes vigtigste Begivenheder paa Natur- 
forskningens Qmraade og som en af Menneskets 
mest glimrende videnskabelige Erobringer, der 
udentvil vil komme til at sætte sit Mærke 1 Lutte- 
raturen og 1 Filosofiens Udvikling; med disse 
Opdagelser er ogsaa den Overtro og Uvidenhed, 
som har hersket angaaende de elleve Sekstende- 
dele af Jordens OQverflade, ryddet afveien. 
Naar vi betænker, at Havets største Dyb 
blot er omtrent 8 km. under, og det høieste Bjergs 
Top er omtrent 8 km. over Havfladen, medens 
selve Jordkloden har et Tværmaal af 13000 km., 
vil vi straks forstaa, hvor ubetydelige alle Jord- | 
Å idet Forholdet vil 
blive, som om en Kugle, 66 Fod (20 m.) i 
Tværmaal, paa sin Qverflade havde en Sæukning 
paa en Tomme (25 mm.). 
Fastlandets Qverflade er overalt udstykket 
i Klipper og Afgrunde, Bjerge og Dale, og den 
befinder sig uafladelig i en OQpløsningsproces. 
Vand, Frost, Is, pludselige Veirforandringer 
holder bestandig paa med at rive Fjeldene 
istykker, Floder fører Stykkerne ud 1 Havet 
eller fører den faste Jord med sig i Opløsning. 
Hovedmassen af dette Materiale afsættes tæt ved 
Land, hvor det danner Klipper, som med Tiden 
atter kan blive tørt Land. Før eller senere 
vilde alt Fastland paa denue Maade komme til 
at ligge under Vand, hvis ikke andre Kræfter 
var 1 Arbeide med at løfte det.  Saadanne 
Kræfter er der, og de er sandsynligvis stærkere 
end de opløsende og bortførende Kræfter, efter- 
som der er mange Grunde til at tro, at der nu 
er mere tørt Land end i noget andet Tidsrum 
af Jordens Historie.  Fastlandene har 1 Gjen- 
nemsnit en Høide af omtrent 900 Fod (275 m.) 
over Havet; de kan betragtes som Høisletter, der 
OQverfladens Ujævnheder er, 
mdtager fem Sekstendedele af Jordens Qverflade. 
De egentlige dybe Dele af Havet indtager 
otte Sekstendedele eller Halvdelen af «Jordens 
Overflade og har i Gjennemsuit en Dybde af 
D km. De største Dyb i Det stille Hav findes 
i Syd og Øst for Japan, hvor der er Afgrunde 
paa over 8 km. Dybde; i Atlanterhavet findes 
de største Dyb, paa lidt over 6"/> km., i Nord 
for de dansk-vestindiske Øer. 
Efter alt, hvad vi endnu ved om disse 
Havdyb, har de ingen Klipper, Afgrunde, Bjerge 
og Dale, som kan sammenlignes med dem, der 
findes paa Land. Rigtignok synes det af nøi- 
agtige Lodninger at fremgaa, at der enkelte 
Steder i de grundere Havdyb, hvor Bunden er 
vulkansk, er steile Klipper; men i Havets 
Aførunde findes der i Regelen kun vidtstrakte 
bølgende Sletter med store vulkanske Kegler hist 
og her, der dog har meget svagt skraanende 
Sider. 
fladen, danner de vulkanske Øer i Havet. 
Naar 
Naar disse Kegler hæver sig over Hav- 
| 
de hæver sig næsten til Havfladen, bedækkes de 
1 Properne ofte af Ringøer, men mange af dem 
ligger dybt under Bølgerne, bedækket med en 
hvid Kappe af Kridt — de tomme Skal og 
Skeletter af Havdyr. 
Efter det foregaaende kan vi altsaa dele 
Jordens OQverflade 1 tre store Strøg: det store 
Dyb, der saa at sige optager Havbassinernes 
Bund og bedækker Halvdelen af Jordens OQver- 
flade: en Grænseregion, som kan siges at optage 
Bassinernes Sider og bedækker tre Sekstende- 
dele af Jordens Overflade, og endelig Fastlandene, 
som bedækker fem Sekstendedele af Jordens 
Overflade. 
Den Fugtighed, som Vindene optager fra 
Havets OQverflade, hvorved Vandet bliver saltere 
end før, føres til Land, og fortættes paa Bjerg- 
skraaningerne. Stundom rinder dette Vand som 
Bæk, Elv eller Flod ned igjen til Havet førende 
med sig en hel Del Jordsmon i Opløsning. 
Paa denne Maade er Havet sandsynligvis 1 
Tidernes Løb blevet salt, og der er neppe 
noget af de kemiske Elementer, som ikke findes 
opløst i Søvandet, omend mange af dem kun 
forekommer 1 yderst ringe Mængde*).  Ligesom 
der i enhver Opløsning, som indeholder Salte, 
der er sammensatte af forskjellige Syrer og Baser, 
stadig foregaar en indbyrdes Ombytning af disse, 
saa man ikke bestemt kan sige, hvor meget af 
hvert Salt, der er i Opløsning, saaledes ogsaa 
med Søvandet. Men ved en Mængde nøiagtige 
Analyser er det bevist, at Forholdet mellem 
Syrer og Baser 1 Søvandets Salte bestandig er 
det samme, undtagen for Kalkens vedkommende, 
hvis Mængde tiltager en Smule med Dybet. 
I fast Tilstand vilde det i Havet opløste Salt 
danne et Lag 170 Fod (52 m.) tykt over hele 
Havbunden, og heraf vilde 11/i Tomme (32 mm.) 
bestaa af rent Kulstof, der fornemmelig findes 
som Kulsyre 1 de kulsure Salte. 
Undersøgelserne viser, at Havvandets Over- 
flade er ferskest, det vil sige, indeholder mindst 
Salt ved Polerne, og i det stille Beltes Ækva- 
torialstrøg. I den østlige Del af det nordlige 
indiske Hav bevirker en Forandring i Monsunerne 
ogsaa en stor Forandring i Havfladens Salthol- 
dighed. Midten af de store Havstrømme, som 
*) De 1 størst Mængde forekommende Stoffer er 
Natron, Magnesia, Kalk, Kali, Klor og Svovlsyre. 
Den samlede Saltmængde 1 det aabne Hav ligger 
mellem 3.4 og 3.7 pOt. Heraf udgjør Klor ca. 
2 pCt., Svovlsyre og Magnesia lidt over 0.2 pCt., 
Kalk 0.06 pCt. Hr. Secehmelck fandt i Nord- 
havet som Middeltal for alle Søvandets Bestand- 
dele, beregnede som Salte: Klornatrium (Kjøk- 
kensalt) 2.680 pCt.; Klormagnesium 0.356 pOt.; 
Svovlsur Magnesia (engelsk Salt) 0.207 pCt.; Svovl- 
sur Kalk (Gibs) 0.139 pOt.; Klorkalium 0.075 
pCt.; dobbelt kulsurt Natron 0.016 pCt.; kulsur 
Kalk (Kridt) 0.002 pCt. Se forøvrigt Hr. 
Sehmeleks Artikler i Naturen 1881. 
Udg. Anm. 
* 
