troede var et halvt Sjøkoskelet. Vi greb øie- 
blikkelig Spaderne, medbragte for dette Øiemed, 
og begav os til Stedet. Et Par Spadestik over- 
beviste mig snart om Rigtigheden af hans For- 
modning, men tillige om, at Skelettet var i en 
saa daarlig Forfatning, at det neppe vilde kunne 
bruges. Det laa i en omtrent tolv Fod høi 
Sandbrink, omtrent lige langt fra Toppen som 
fra Foden. Elven havde paa dette Sted brudt 
gjennem Sanddynerne, og ved at skjære sig ind 
i Brinken til Venstre havde den bortført hele 
Haleportionen af Skelettet. Afstanden fra Sjøen 
var 500 Fod og Skelettets Leie over Høivande 
mindst 10 til 12 Fod. Retningen af Skelettet 
var med Hovedet mod Vest md i Bakken. Det 
laa paa Ryg, vandret, og med en svag Bøining 
til Venstre. De fleste Ben var i deres natur- 
lige Leie. Sandbakken var ensartet helt igjen- 
nem, bestaaende af vaad, temmelig fin Sand — 
af samme Slags som den, der dagligen opskylles 
paa den nuværende Strand — afleiret i vand- 
rette, afvekslende blaa og brune Lag, den sidste 
Farve overveiende. Sandets Farve nær Benene 
var sortagtig, stundom iriscerende. Af disse 
Kjendsgjerninger slutter jeg, at Stranden, paa 
«den Tid denne Sjøko drev død op paa Land, 
laa omtrent 10 Fod lavere end nu; at Dyret 
nedsandedes der med Hud og Kjød, ikke som 
Skelet; og at det begravedes, ikke ved en 
pludselig nedstyrtende Sandmasse, men ved en 
langsomt forsiggaaende Afsætning af et dagligt 
tyndt Lag Sand, som endnu afsættes her ved 
Elvemundingen for hver voksende Flod. 
Udgravningen, som jeg tiltrods for Benenes 
mislige Forfatning fuldendte for at komme efter, 
om alle fandtes, og om de maaske skulde blive 
bedre længer inde i Bakken, var temmelig 
vanskelig, da Sandet maatte bortryddes lige til 
Toppen, og det øverste fine, tørre Sand hvirv- 
ledes omkring af den stærke Vind og ind 1 
vore Øine, gjørende den hele Undersøgelse yderst 
"ubehagelig. Som sagt, Benene var mislige, 1 
høi Grad opløste, og saa sprøde, at de ikke 
engang kunde bære sin egen Vægt, men faldt 
i mange Stykker under Bestræbelsen for at løfte 
dem hele op. Selv Ribbenene, som, naar de 
er friske, næsten er saa haarde og tunge som 
Elfenben, var raadne helt igjennem. Enkelte 
Ben føltes næsten som Kjød, ja nogle Dele gled 
bort mellem Fingrene næsten som Grønsæbe. 
Alle var af en mørk rødligbrun Farve. 
At det under disse Omstændigheder ikke 
lykkedes at medbringe noget af Betydenhed, 
er en Selvfølge, og jeg valgte kun nogle faa 
af de bedst vedligeholdte Stykker, for at vise 
hvor vidt Opløsningen var fremskredet. Arbeidet 
med dem anser jeg dog langtfra for spildt, 
idet Paavisningen af de Forhold, under hvilke 
mangfoldige af disse Skeletter er gaaet tilgrunde, 
har sin Interesse, ligesom vi her har et Bevis 
34 
paa Landets Hævning siden den Tid Skelettet 
nedsandedes. 
Paa 'Tilbageveien til Baaden skjød jeg, da 
jeg vilde skaffe Folkene lidt Afveksling i deres 
Diæt, en Del Krykkjer, da jeg vidste, at de 
vilde langt foretrække en Maase for en Rype. 
Som et Bevis for, hvor talrige disse Fugle var 
her, og mod min tidligere Antagelse af, at de 
rødbenede og sortbenede altid holder sig adskilte, 
kan jeg anføre, at jeg i et Skud dræbte otte 
Stykker, hvoraf fem med røde Ben, tre med 
sorte. Medens Folkene stelte Baaden tilrette, 
grov jeg ud af Strandens sorte, glinsende, tunge 
Sand, der næsten saa ud som rent Magnetit, 
en Art Strandloppe ( Orchestia), som jeg ikke før 
havde seet. Den var temmelig tyk og bred, 
glat og blank, og udmærkede sig ved afveks- 
lende og brogede Farver. Nogle Individer var 
smukt blaalig violette, lidt lysere under, medens 
andre var forsynede med store brunlige eller 
olivengrønlige Flækker paa Ryggen og havde 
yderste Led af det andet Benpar smukt rosa, 
medens selve Kroken var lila violet. De laa 
2—3 Tommer dybt i Sandet, aldeles urørlige, 
ligesom i en Dvale, og først nogle Øieblikke 
efter at: de var udgravede, begyndte de at hoppe 
livlig omkring og gjøre Forsøg paa at undslippe. 
Ingensteds paa Stranden, under Stene, eller i 
Vandet kunde jeg faa Øie paa dem ellers. 
Badaeff havde allerede tidlig manet til 
Afreise, forat vi skulde kunne benytte den 
smale Rende, som ved flo Sø skiller det lange, 
grunde Kystrev fra selve Stranden. Det gik 
dog langsomt med Forberedelserne, saa vi først 
blev færdige kort før Høivande, og Kl. 3%/1 var 
vi igjen paa Farten, denne Gang holdende os 
klods til Land. Renden er saa smal, at der 
ofte knapt er Rum for Baaden, og hist og her 
ligger der store Stene i Løbet, men vi skulde 
ellers været nødt til at staa langt tilsøs for 
at undgaa Revet. Vinden var saa frisk og 
blæste saa ret ind agter, at vi gik med god 
Fart uden at sætte Seil og uden at ro, ja 
stundom maatte Folkene endog strike med Aa- 
rerne for at stagge Farten, for ikke sjelden 
hændte det, at vi med Nød og neppe skurede 
hen over Stenerne.  Saaledes gik alt vel og 
bra, og inden kort Tid havde vi passeret Tol- 
stoj Mys. Vi smigrede os med inden en Time 
at skulle være i Komandor, vort Bestemmelses- 
sted for idag. Men vi gjorde Regning uden 
Vært, og Glæden var snart slut, da vi paa 
den anden Side af dette høie og steile Næs 
mødte en stærk Modvind og Skodde. Renden 
var saa smal, at der ikke var Plads for Aarerne. 
Vi besluttede os følgeligen til at slæbe Baaden 
langs Land, og tre Mand blev sendt op paa 
Stranden med Tauget, medens en sprang 1 
Vandet og gik foran paa den venstre Baug for 
at holde Baaden ud fra Land og tage vare paa 
