man kunde se om Høsten, og hvormange om 
Vaaren. Betegner man Antallet af de Stjerne- 
skud, som viser sig i et Aar med 100, har man 
for den første Halvpart af Aaret 38, for den 
anden 62. Coulvier-Gravier søgte at finde en 
Grund til denne Forskjellighed i Aarets to Halv- 
dele, men den Theori, han opstillede, viste sig 
ved senere Undersøgelser ikke at holde Stik. 
Voldte Variationen i de forskjellige Timer Til- 
hængerne af den kosmiske Hypothese mange 
Vanskeligheder, saa kom det dem end mere 
ubeleiligt, da man opdagede, at Stjerneskud ikke 
optræder lige hyppig i de forskjellige Himmel- 
egne, men at desuden den Retning, hvorom 
de grupperer sig, skifter Plads i Nattens 
Løb. — Saaledes saa man de fleste Stjer- 
neskud i de første Aftentimer i N, medens de 
viste sig mer og mer mod FE længere ud paa 
Natten for i de tidlige Morgentimer at optræde 
mest i SE og S.  Gaar vi nu fra Dagen over 
til Aaret, finder man, at de fleste blusser op 
paa den østlige Himmel og det næsten 4 Gange 
mange som paa Vesthimmelen. Men den 
Retning," hvorom de grupperer sig, ligger mere 
mod N om Høsten, flytter sig ud paa Vinteren 
mod E, og om Vaaren sees de fleste Stjerne- 
skud i SE for igjen om Høsten at optræde i NE. 
Her har vi i Korthed nævnt de Resultater, 
Coulvier-Gravier kom til efter mere end 20 
Aars Observation. Det stod nu tilbage at finde 
en Forklaring paa den Lovmæssighed, hvormed 
Stjerneskuddene optræder. Men da disse perio- 
diske Love er Resultatet af en ren statistisk 
Optælling, saa maa man forkaste enhver Hypo- 
these, som ikke er overensstemmende med Fr- 
Sad 
faringen.  Mængden af Stjerneskud har som sagt 
aabenbart en Forbindelse med Retningen af 
Horizontens Kardinalpunkter, ligesom ogsaa Va- 
riationen afhænger af Nattens Timer og Aars- 
tiden, fuldstændig pas samme Maade som de 
meteorologiske Elementer, t. Eks. Temperaturen. 
Dette var altsaa den Klippe, hvorpaa den 
kosmiske Theori for Stjerneskud maatte lide Skib- 
brud. Og Coulvier-Gravier opstillede selv en 
”terrestrisk eller meteorologisk Hypothese, der i 
sin Tid vakte megen Opsigt. Den var meget 
tiltalende ved den Forbindelse, som han mente 
der var mellem Stjerneskud og de meteorologiske 
Fænomener. Efter ham blev Stjerneskud be- 
tragtet som Forkyndelse af al større Forstyrrelse 
1 Atmosfæren, og som Følge deraf kunde man 
derved faa et Middel til at forudsige Veiret. 
Denne Theori vandt flere og flere Tilhængere, 
og som. ovenfor berørt var det ikke faa, som 
fra at have hyldet den kosmiske Hypothese, 
endte med at slutte sig til Coulvier-Graviers 
Anskuelse. Og dog havde Brandes mange Aar 
iforveien været inde paa løsningen af denne 
høist merkelige 
1827 følgende: 
Vanskelighed. Han skriver i 
» Foruden det af Tiltræknings- 
loven førte Bevis for Jordens Bevægelse, har 
man to Fænomener til, hvoraf man kan erkjende, 
at det er Jorden og ikke Solen som bevæger 
Det ene er Lysets Aberration — det andet 
For 
sig. 
er den synbare Bevægelse hos Stjerneskud. 
Tiden tør jeg dog ikke tillægge denne den Vægt, 
den fortjener, da det vundne Observationsmateriale 
endnu er for lidet. Men jeg tviler ikke paa, 
at man senere vil komme til den Erkjendelse, 
at denne Variation hos Stjerneskud hidrører fru 
Jordens egen Bevægelse.* Dette Udsagn af 
Brandes skulde paa det mest glimrende blive 
bekræftet, da Sehiaparelli i 60 Aarene offent- 
liggjorde sin Forklaring af de forskjellige Fæno- 
mener, man har iagttaget hos Stjerneskud. Og 
naar vi nu gaar over til at give et kort Re- 
sumé af denne kosmiske Theori, vil vi forudsætte, 
at der i Verdensrummet findes en Mængde smaa 
Legemer, vi vil kalde Meteoriter, som bevæ- 
ger sig rundt Solen og 1 alle mulige Retninger, 
saa at Jorden møder dem lige hyppig fra alle 
Kanter. Nedenfor skal vi gjøre nærmere Rede 
for, om dette virkelig er Tilfælde. Da de skal 
bevæge sig 1 alle mulige Retninger, vil det jo 
hænde, at nogle kommer til at stile lige mod 
Jorden, altsaa efter Pilen eg (Fig. 1), medens an- 
dre kan komme til at gaa sammen med Jorden, 
og følgelig paralel den Retning, hvori vor Klode 
bevæger Pilen f. Ved Beregnin- 
ger, vi her ikke kan gaa nærmere ind paa, 
har man fundet, at disse Meteoriter bevæger sig 
med en Fart af 43 km. i Sekundet; Jorden til- 
bagelægger 30 km. i Sekundet. Som Følge her- 
af kan de Stjerneskud, der kommer efter vor 
Klode og gaar i samme Retnmng, indhente den 
og ile forbi med en Hastighed af 43 —30 = 13 
km. i Sekundet.  Gaar derimod Meteoriten og 
SsIg, som 
Jorden i modsat Retning, vil den Fart, hvormed 
den møder Jorden, være 45 + 3) = 73 km. 
i Sekundet. Mellem disse to Grænser vil alt- 
saa Meteoritens relative Hastighed være. Som 
man ser, er det en ganske anselig Fart disse 
smaa legemer skyder, og denne bliver end mere 
iømmefaldende, naar man sammenligner den med 
den Hastighed, hvormed en Kanonkugle forlader 
Mundingen, den største Hastighed, man 
præstere ved menneskelig Magt. Man har maalt 
den til 0.5 km. i Sekundet. — Tager vi for os 
den mindste Hastighed, hvormed Meteorit 
møder Jorden, ser vi, at denne er 26 Gange 
kan 
en 
