større.  Trænger nu disse smaa Legemer ind i 
Jordens Atmosfære, vil den Modstand, som de 
øverste tynde Luftlag gjør, være tilstrækkelig 
til at bringe dem til at gløde, og følgelig bliver 
de synlige for os. Åt deres Lysning kommer 
istand paa denne Maade, kan man eftervise ved 
det pneumatiske Fyrtøi, der bestaar af en hul 
Metaleylinder med en fast Bund; i denne be- 
væger der sig et Stempel, som slutter lufttæt 
til Lægger man nu et Stykke Knusk under 
Stemplet og bevæger det rask ned, vil man se, 
at Knusken er forbrændt, og Antændelsen kan 
kun komme istand ved den Modstand, Luften 
øver paa Stemplet. Den enorme Fart, Meteori- 
ten gjør, er Grunden til, at den lyser saa kort, 
thi som oftest vil den fortæres 2: gaar over i 
Dampform under den Temperaturforandring, den 
er udsat for. Er Meteoriterne større, kan de gløde 
i længere Tid og optræder da som Ildkugler, 
der ofte under stærk Eksplosion falder ned paa 
Jorden og kaldes Meteorstene. 
Som vi ovenfor havde Brandes 
Formodning om, at den Lovmæssighed, man har 
fundet hos Stjerneskud, kunde staa i Forbindelse 
med Jordens Bevægelse. Som bekjendt bevæger 
Jorden sig om Solen i en krum Linje, der er 
meget nær en Cirkel og for det følgende godt 
kan antages at være en fuldkommen Cirkel. I 
hvert Øieblik vil Jorden bevæge sig mod et 
bestemt Punkt af Himmelkuglen, der bestemmes 
ved Retningen af Tangenten til det Punkt, hvor 
Jorden befinder sig i det betragtede Tidsmoment. 
Ophørte Solen at virke tiltrækkende paa Jorden, 
vilde denne bevæge sig efter Tangenten. Det 
Punkt, Jorden hvert Øieblik stiler mod, kalder 
Schiaparelli Jordens Apex. Som forudsat be- 
kjendt fra Geometrien staar altid Tangenten lod- 
ikke nølagtig bevæger sig 
«ret paa Cirkelens Radius, 
og følgelig vil, naar 1 Fie. 
2 S er Solen, Cirkelen A 
Jordens Bane rundt Solen, N 
J Jorden i et bestemt Øie- 
blik og S Å Jordens Be- 
samme, Å 
å 
i en Cirkel, men 1 en 
krum Linje, som i Mathematiken kaldes Ellipse, 
der har en mere oval Form, — og som Følge deraf 
ikke altid med samme Hastighed, viser det sig, 
at Apex's Afstand fra Solen varierer mellem 899 
og 919. Men til vort Øiemed er det tilstræk- 
keligt at sige, at Apex ligger 909 tilhøire for 
Solen. Det Punkt, hvorfra Jorden bevæger sig, 
gav Schiaparelli Navnet Antiapex. 
Idet vi fastholder Betydningen af disse to 
Punkter, skal vi nu se, hvilken Rolle de spiller 
i Stjerneskuddenes Theori. Vi er gaaet ud fra, 
Saa, en 
Fip. 2. 
vægelsesretning 1 
Øieblik, Apex altid ligge 
900 fra Solen og tilhøire 
denne. Da Jorden 
ES 
VoY 
per 
ee 
for 
H 
at Jorden under sin Bevægelse møder Meteori- 
ter fra alle Kanter af Verdensrummet. Stod 
nu Jorden stille, maatte man se Stjerneskud lige 
hyppig 1 alle Himmelegne.  Bevægede derimod 
Jorden sig, medens Meteoriterne stod stille i 
Verdensrummet, saa vilde Jorden kun møde dem, 
som befinder sig i den Retning, hvori denne 
bevæger sig, Stjerneskud vilde altsaa vise sig 
omkring Åpex. Ingen af disse Ting finder Sted, 
baade Jorden og Meteoriterne bevæger sig, men 
de sidste med langt større Fart end Jorden, og 
Følgen deraf vil være, at der maa vise sig 
flest Stjerneskud omkring Apex, færrest omkring 
Antiapex. Følgelig maa man vente at se Stjer- 
neskud optræde 1 størst Mængde, naar Apex er 
over Horizonten, færrest, naar det er under Hori- 
zonten. Nu befinder Apex sig tilhøire for So- 
len og 90" fra den, men under sin aarlige Be- 
vægelse gaar Solen Himmelen rundt paa et Aar, 
altsaa behøver den ét Fjerdingaar for at tilbage- 
lægge 90%. Og da Solen bevæger sig fra Vest 
mod Øst, fra Høire mod Venstre, vil altsaa Apex 
være at søge der, hvor Solen stod for 3 Maa- 
neder siden. Omkring Sommersolhverv staar 
Solen høiest paa Himmelen, men 1 de følgende 
3 Maaneder kommer den lavere for hver Dag, 
indtil den ved Høstjevndøgn er i Ækvator og 
altsaa gaar op direkte i E og ned i W. Paa 
denne Tid har man Apex der, hvor Solen stod 
for ét Fjerdingaar siden, altsaa saa høit paa 
Himmelen som muligt. —Anledningen til at se 
Stjerneskud er altsaa nu gunstigst, og de maa 
følgelig paa denne Tid af Aaret optræde 1 
størst Mængde. Fra Høstjevndøgn synker Solen 
fremdeles, indtil den ved Vintersolhverv staar 
saa lavt, den kan komme, men nu begynder den 
igjen at stige, har atter ved Vaarjevndøgn naaet 
Ækvator og vil ved Sommersolbverv befinde sig 
paany, hvor den stod for et Aar siden. Men 
Apex vil ud paa Vinteren staa lavere og lavere 
paa Himmelen, indtil den ved Vaarjevndøgn er 
kommen saa lavt, som Solen var ved Vinter- 
solhverv. Anledningen til .at se Stjerneskud vil 
altsaa om Vaaren ikke paa langt nær være saa 
gunstig som om Høsten, der maa altsaa vise sig 
flest Stjerneskud om Høsten, færrest om Vaaren. 
Netop det samme har jo Coulvier-Gravier og 
Brandes ved sine Tællinger fundet for den aar- 
lige; Forandring af Stjerneskuddenes Antal. Vi 
har , altsaa seet, at den tilsyneladende aarlige 
Bevægelse af Apex bevirker, at Stjerneskuddene 
har en aarlig Periode. Paa samme Maade vil 
ogsaa Apex's Deltagelse i den daglige Rotation 
frembringe den daglige Periode hos Stjerneskud- 
dene. Apex skal befinde sig 900 tilhøire fra 
for Solen. Under den daglige Omdreining be- 
høver den 24 Timer for at gaa fra sin største 
Høide paa Himmelen i Syd, til den atter *kom- 
mer tilbage til samme Kompasstreg. Men da 
Solen gaar fra Venstre mod Høire, vil altsaa 
