at der er en Levekraft 1 dette lille Samfund, som 
under en kristelig Ledelse og med forstandig Be- 
nyttelse af de paa Vestkysten vundne Erfaringer 
maatte kunne aabne det en lysere Fremtid. 
Expeditionen har, overensstemmende med 
sit Hverv, efter Evne ransaget Fjordene fra den 
sydligste til den nordligste under stadig Fore- 
spørgsel hos de Indfødte, alt for at opdage mulige 
skandinaviske Ruiner. Der er ingen Tvivl om, 
at Østlændingerne vare beredvillige til at meddele 
dem Alt, hvad de vidste derom. Omsider hed det 
sig, at en saadan, ikke eskimoisk Ruin skulde 
findes i Umanakfjorden (formodes under 63" N. B.). 
Garde undersøgte da denne Lokalitet i Juli 1885; 
Fjorden var ved Indløbet ret godt bevokset og 
af et imponerende Udseende, men inderst meget 
vild og fuld af Is og Sne. Her fandt man da ende- 
lig den formentlige Nordboruin, som viste sig at 
være en næsten cirkelrund Vold af Sten, ikke 
mere end 7 Fod i Diameter og forøvrig af tvilv- 
som Oprindelse. Hertil indskrænker sig Alt, hvad 
der blev fundet, foruden den allerede tidligere 
bekjendte Ruim i Østkystens sydligste Fjord. I 
Fjordene mellem 66" og 689N. B. vidste Østlæn- 
gerne ligesaa lidt om saadanne Ruiners Forekomst. 
Endnu kjendte de dog nogle Ruiner af usædvan- 
lige Stenbygninger, men disse erklærede de for 
Bjørnefælder eliter tidligere Skik, opbyggede af 
deres egne Sagnhelte. At der nu desuagtet paa 
Østkysten skulde findes Nordbo-Ruiner, der i 
Størrelse skulde kunne maale sig med, end sige 
overgaa dem der ere fundne paa Vestkysten, er 
en Mulighed, som man ganske rolig kan slaa en 
Streg over. Det maa altsaa ansees for afgjort, 
at Julianehaabs Fjorde have udgjort Østbygden 
og Godthaabs Vesterbygden; og dette er et vig- 
tigt Fremskridt i Granskningen af de gamle Ko- 
loniers Historie, thi nu kan man med Tryghed 
indskrænke den videre Undersøgelse til, i det 
Enkelte nærmere at udfinde de Steder, hvor Be- 
givenhederne i Sagaerne ere forefaldne, i hvilken 
Henseende der endnu er adskilligt at udrette. 
Efterskrift. kfter at have afgivet Korrek- 
turen til foranstaaende Artikel modtog jeg fra 
Løitnant Garde en Meddelelse om, at han havde 
tilstillet Redaktøren af ,Petermanns Mitteilun- 
gen* en Berigtigelse til en lignende Artikel af 
mig 1 dette Tidsskrift. Han mente, at jeg ved 
at støtte mig alene til hans ganske foreløbige 
Beretninger og ved en Misforstaaelse af disse 
var bleven forledet til at undervurdere Størrel- 
sen og Talrigheden baade af Isfjeldene langs 
Kysten og af de fra Indlandsisen udgaaende 
Bræer indtil 63% 5 N. B. Han havde ved sine 
lagttagelser ingenlunde, saaledes som jeg mente, 
fundet den tidligere Formodning om, at Vand- 
skillet ligger nærmest ved Østkysten, bekræftet 
for Sydgrønlands Vedkommende. Idet jeg ind- 
rømmer, at en Misforstaaelse saaledes maa have 
55 
fundet Sted, tror jeg dog ogsaa, at Garde har 
misforstaaet mig, samt at derhos det hele Spørgs- 
maal ved en nærmere Forklaring taber sin Be- 
tydning. Jeg har jo nemlig tænkt paa Afløbet 
fra hele Grønlands Fastland, ikke særlig fra 
den smalere sydlige Del, og jeg har endnu den 
Formodning, at hvis der mod Øst udsendtes 
lignende Masser Kalvis som de, der mod Vest 
spredes helt ned til Nyfoundland og videre, vilde 
baade Grønlands Østkyst og frem for alt Juli- 
anehaabs Distrikt i en endnu høiere 
Grad belemres af Isfjelde end nu er 
Tilfældet. Afojørelsen beror jo imidlertid paa 
mange andre savnede Oplysninger tillige, saasom 
angaaende Nedslagets Fordeling; men fremfor 
Alt, lad os først for Østgrønland faa lignende 
Tagttagelser over Indlandsisens Overflade og Be- 
vægelser, som dem, Jensen, Nordenskjöld, 
Helland, Hammer og Steenstrup have le- 
veret for Vestgrønland. Saa kan der først blive 
Tale om at prøve paa Overslag og Beregninger. 
Vel kan det ogsaa nu falde naturligt, leiligheds- 
vis at opstille en Gisning, men da altid kun 
under Indrømmelse af dens store Usikkerhed. 
Pasteur og Hydrophobien. 
(2den Artikel). 
En længere Redegjørelse af Pasteurs Un- 
dersøgelse over ,Hydrophobien* foreligger i 
» Comptes rendus* fra Slutningen af forrige Aar. 
Resultaterne er baseret paa en Række Experi- 
menter paa Hunde og Kanmer i et Tidsrum af 
3 Aar. De meget talrige Forsøg viser sig saa 
overensstemmende, at man med stor Sandsynlig- 
hed kan anvende dem paa andre Dyr, ja paa 
Mennesket selv, hvilket noksom er bevist ved 
de sidste Maaneders udmærkede Resultater. 
Ved sine Bxperimenter paa Dyr fandt Pa- 
steur, at der hos en Kanin udvikler sig Hydro- 
phobi 15 Dage efter, at Indførelsen af Sygdoms- 
giften er skeet. Denne Indførelse eller ,,Ino- 
culation*, som den heder 1 det teknisk-viden- 
skabelige Sprog, foregaar paa følgende Maade: 
Der anbringes et Hul i Kaninens Hoved (Tre- 
panation), og et Stykke Rygmarv af en Hund, 
som er død af Hydrophobi, anbringes i Hullet 
under Hjernens haarde Hinde; derefter syes Saa- 
ret igjen. Kaninen vil nu efter en Tids For- 
løb faa Hydrophobi og dør. Naar 
denne Kanins Rygmarv paa samme Maade ino- 
culerer paa en anden Kanin og fra denne igjen 
paa en tredie og saaledes videre i Rækkefølge, 
viser det sig, at Tiden for Incubationen (>: Tids- 
rummet mellem Sygdomssmitten og Sygdommens 
Udbrud) efterhaanden afkortes, dog saaledes, at 
den efter at have passeret 40 å 50 Kaniner 
bliver staaende konstant ved 7 Dages Varighed, 
man fra 
