siger Liebig, tillader Arbeideren ved sin Virk- 
ning paa Nervesystemet at erstatte den mang- 
lende Kraft paa Bekostning af hans eget Legeme; 
det er en Vexel udstedt paa Sundheden, som 
altid maa fornyes, fordi den af Mangel paa Mid- 
ler ikke kan indfries. Arbeideren fortærer Kapi- 
talen istedenfor Renten, og den uundgaaelige 
Følge maa derfor blive Organismens Fallit. 
Hos Drankere, være det sig nu Arbeidere 
eller andre, opstaar idet OQrganismen undergaar 
væsentlige Forandringer den saakaldte kroniske 
Alkoholisme, som jeg imidlertid ikke skal 
berøre her. 
Forbruget af alkoholiske Drikke og i Sær- 
deleshed af Brændevin har i den nyere Tid til- 
taget i næsten alle Lande, og dermed forøges 
ogsaa de mange fordærvelige Følger heraf saa- 
vel for Samfundet som for den enkelte. Disse 
skadelige Følger kan dog, som før nævnt, neppe 
tilskrives Alkoholens naturlige Forurensninger 
(Fuseloljerne), uagtet dette for en stor Del er 
antaget. I næste Nummer skal jeg derfor nær- 
mere gjøre Rede for Fuseloljerne. 
(Forts.) 
Lidt om Paaskesøndag og dens Beregning. 
J. Fr. Schroeter. 
Paa Kirkemødet i Nicæa 325 kom man 
som bekjendt overens om, at Paaskesøndag 
skulde feires den første Søndag efter 
maane, naar det havde været Vaarjevndøgn. 
Falder Fuldmaane selv paa en Søndag, skal 
Paasken udsættes til den næstfølgende. Nu 
er Vaarjevndøgn 2Ilde Marts, og følgelig kan 
Paasken ikke falde tidligere end 22 Marts. 
Den anden Ydergrænse er 25de April; har man 
Fuldmaane nemlig 20de Marts, altsaa før Jevn- 
døgn, vil den næste først indtræffe 18de April; er 
nu denne Dag Søndag, vil man først den 25de 
kunne feire Paaske. Dette er Tilfælde iaar. 
Siden 1734 har vi ikke havt Paaske saa sent, 
og først i 1943 vil det samme hænde. I 1818 
og 1761 indtraf Paasken den 22de Marts.  Mel- 
lem disse to Grænser, 22de Marts og 25de April, 
vil man altid feire Paaske. De Beregninger, 
som anstilledes i Kirkens første Dage, gav ofte 
meget afvigende Datum for Paaskesøndag, og 
dette blev snart en velkommen Anledning til en 
Strid mellem den østerlandske og vesterlandske 
Kirke. Der havde nemlig dannet sig en tre- 
dobbelt Praksis. De Jøder, der gik over til den 
kristne Kirke, saakaldte Jødekristne, vedblev som 
sine Forfædre at feire sin Nationalfest, Passah, 
Fuld-- 
59 
med streng lagttagelse af de Forskrifter, Moses 
havde givet, da Paasken indstiftedes. Deres 
Paaskedag var derfor den l4de Dag i Aarets 
første Maaned, Nisan. Denne bestemtes ved, 
at man tællede 138 Dage frem fra den Dag, 
man for første Gang havde seet Maanen efter 
Nymaane, vaar man havde havt Vaarjevndøgn. 
Og regnes nu en Dag fra Nymaane til , Nyet blev 
tændt i Vest*, faar man altsaa den l4de Nisan 
som Fuldmaanedagen. Denne Dag kaldte de 
senere Kirkeforfattere og Kronologer Paaske- 
grænse eller Luna decima quarta. Uanseet hvilken 
Ugedag denne l4de Nisan var, blev paa den 
Dag den kristne Passah feiret af Jødekristne. 
Hedningekristne derimod kunde ikke bekvemme 
sig til at feire Paasken samtidig med Jøde- 
kristne, dertil var der altfor liden Sympathi 
mellem dem. De henlagde Opstandelsesfesten 
til en Søndag, der jo allerede hos dem var en 
Festdag. Men da Kristus blev korsfæstet l4de 
Nisan og opstod l6de Nisan, saa valgte den 
alexandrinske Kirke at høitideligholde Paaskefe- 
sten paa den Søndag, som fulgte nærmest efter 
l4de Nisan, altsaa allerede ldde Nisan, hvis 
den var Søndag. Den vesterlandske Kirke der- 
imod gjorde 16de Nissan til en Festdag, hvis 
den var Søndag, i modsat Fald holdt de Paaske- 
festen den næst følgende Søndag. Inden den 
kristne Kirke blev denne Uoverensstemmelse om- 
trent upaaagtet til Polykarpus, Biskop i Smyrna, 
kom til Rom i 160. Mellem ham og Anike- 
tes, Biskop 1 Rom, blev der forhandlet om, 
hvorledes man skulde komme overens, saa at 
Paasken blev feiret paa samme Dag i hele Kri- 
stenheden, men Enighed blev der ikke opnaaet. 
Dog blev dette Spørgsmaal ikke noget Strids- 
emne før i 196, da Polykrates, Biskop i 
fiphesus, og Pave Victor I hver søgte at skaffe 
sin Mening almindelig Indgang. Især rasede 
den sidste vildt mod anderledes tænkende, ja 
gik i sin Iver saa vidt, at han truede hele den 
østerlandske Kirke med Exkommunikation, hvis 
den ikke optog. den vesterlandske Kirkes Praksis. 
I hele det følgende Aarhundrede fortsattes Stri- 
den, uden at man kunde opnaa nogen Enighed. 
Hver feirede Paasken som før. Men da Kon- 
stantin havde sammenkaldt Kirkeforsamlingen 
i Nicæa 325, forsøgte han at bringe Fnighed 
istand og foreslog, at man skulde antage den 
alexandrinske Praksis som den, der holdt Middel- 
veien mellem de to andre. Der blev ingen 
bindende Bestemmelse vedtaget, men han offent- 
liggjorde Forslaget 1 en Sendeskrivelse til den 
alexandrinske Kirke, ligesom han ogsaa underret- 
tede de Biskoper, der var fraværende, om 
hvorledes man fra nu af skulde afgjøre, naar 
Paasken skulde feires. Biskopen i Alexandria 
blev det overdraget at udføre den astronomiske 
Beregning og at underrette de forskjellige Kirker 
om Resultatet. Men man maa ikke tro, at 
