troperne og henimod polerne, næsten så langt, 
man kan have noget dyreliv, og fra stranden til 
fundet 
arter er i hø: 
havet har 
Enkelte 
Når f. eks. i varme somre mange 
mange tusen fod over man 
disse nøisomme dyr. 
grad hårdføre. 
damme og pytter tørres ganske ind, behøver 
denne omstændighed slet ikke, som man skulde 
der Thi 
disse søger under sådanne forhold ned 1 den 
tro, at dræbe de levende limnæer. 
fugtige jord, hvor de frister en rigtignok kum- 
merlig tilværelse, til der atter kommer vand på 
stedet. 
hel del; men nogle, der enten har søgt dybere 
fundet der af 
en eller anden grund holder sig længere fugtige 
Varer dette længe, dør naturligvis en 
ned i bunden eller smuthuller, 
(f. eks. under større stene), holder dog ud og 
hindrer derved artens uddøen på stedet. — 
Andre er istand til at modstå en temmelig sterk 
kulde. 
næaarter lige ved den evige snes grænser, og her 
På Alperne har man således fundet lim- 
i vort land har bl. a. hr. konservator Schnei- 
der i Tromsø samlet en efter ham opkaldt form 
(l. truncatula M. var. Schneideri B. E.) under 
høist ugunstige vilkår. Den levede nemlig i et 
stort antal individer høit oppe på Fløifjeldet 
ved Tromsø i et par kun nogle få tommer dybe 
pytter, som i mange måneder af året er aldeles 
bundfrosne; men solen har neppe smeltet isen, 
Selv 
har jeg i Finmarken ofte taget limnæer på lig- 
før man atter ser dem i fuld virksomhed. 
nende lokaliteter, men ikke så høit over havet. 
Jeg skal i grove træk søge at fremstille 
disse dyrs anatomi og fysiologi. 
I systematisk henseende hører de til bas- 
om|matophora, en underafdeling af lungesneg- 
len, der udmerker sig ved, at øinene ikke sid- 
der på egne stilke, men ved basis af følehornene. 
, Dyrets 
snart mørkere, men kan ogsaa være mere brun- 
farve er oftest grå, snart lysere, 
lig. Kappen er gjerne forsynet med rundag- 
tige sorte og hvide flekker, der skinner gjen- 
nem skallet og giver dette et marmoreret udseende. 
Den er spiraldreiet mod høire med rask tiltagende 
vindinger, af hvilke den sidste er den allerstørste. 
Skallet, der må opfattes som den øverste, in- 
krusterede del af huden, 
form. Dets øvre vindinger, der tilsammen dan- 
har nøilagtig kappens 
ner den såkaldte spire, er mindre, tættere vredne 
og ikke saa hastig tiltagende som den sidste, 
der især i nærheden af mundingen udvider sig 
sterkt. Skalmundingens frie rand kaldes mund- 
sømmen og den ligeoverfor stående spindel- 
randen. 
Hovedet bærer de trekantede, mere eller 
mindre brede, ikke tilbagetrækkelige følehorn, 
ved hvis indre eller forreste rand øinene sidder. 
I munden har vi den tredelte kjæve, hvis mid- 
terste parti er hornagtigt og firkantet og ved 
bånd forenet med de tyndere og mere hindeag- 
tige, trekantede sidedele. Tungens frie over- 
flade er besat med talrige rækker af små skarpe 
Med sin 
basaldel er de fæstede til tungemembranen, men 
tænder af en noget forskjellig form. 
deres øvre del er fri, ombøiet og forsynet med 
flere eller færre takker eller spidser; de yderste 
tænder på hver side har altid mange takker og ser 
næsten ud som en hånd, hvis fingre repræsen- 
terer spidsene, de midtre derimod har færre 
takker. 
Spytkjertlerne åbner sig ved mundens over- 
gang til det lange og tynde spiserør, der nedad 
Analåb- 
langt fortil på legemets høire 
af andehullet. De fleste lim- 
næaarter lever af friske plantestoffe eller også af 
mere opløste og forrådnede substanser. Kun 
nogle få som f. eks. I. stagnalis L. er virke- 
lige rovdyr, der ikke alene spiser andre mindre 
udvider sig til en liden todelt mave. 
ningen ligger 
side i nærheden 
snegle o. len. men til og med døde individer 
af samme art, idet de borer sig ind gjennem 
skallets munding og frådser i sine kammera- 
ters lig. 
Karsystemets centralorgan dannes af det 
muskuløse hjerte, der er delt i et forkammer 
og et kammer. Det ligger som hos alle mol-- 
lusker indskudt 1 kredsløbets arterielle side, mod- 
tager altså blodet fra åndedrætsorganet og dri- 
ver det ud til alle dele af legemet, fra hvilke 
vener igjen fører det brugte blod til lungehulen 
og så fremdeles. Blodets farve er i regelen bla- 
lig; farvestoffet indeholdes imidlertid ikke 1 blod- 
legemer, men 1 plasmaet. 
Nervesystemet består af knudepar og pe- 
rifere nerver; knudeparrenes antal, der hos de 
fleste snegler er 3 (ganglia cerebralia, pedalia 
idet for 'det 
første disse gangliepar er opløst i flere mindre 
og abdominalia) er her forøget, 
knuder, og man desuden har en del spredte 
ganglier. I gangliecellerne findes et farvestof, 
der giver dem et rødligt eller fiolet skjær. 
