Strandlinjer er temmelig almindelige langs 
vore Fjorde, navnlig nord i Landet. Men meget 
paafaldende var det mig, da jeg i 1875 paa 
en Reise gjennem den øvre Del af Gudbrands- 
dalen fik se nogle Dannelser, der saa ud som 
Strandlinjer. Det følgende Aar fik jeg Anled- 
ning til at undersøge dem noget uærmere og 
kom da til det Resultat, at det vel kan være 
tvilsomt, om man har en virkelig Strandlinje 
for sig. Disse Dannelser er omtalte allerede 
1849 af en Skotlænder Robert Chambers (Phi- 
losophieal Journal Vol. XLVITT p. 71. 1849) 
og af Englænderen J. R. Dakyns i 1877 (Geolo- 
gical Magazine 1877 p. 74). 
A PE 
=== Mg I pA 
3 VANN == olaker 
G tan øs7maah. NN 
akk RSS DE RER LL Ag  MAMLALLdGGAde, er 
Straærd(&- Linje I r== | 
(over 65777 0.) Qq Å 
vz NG E 
Seid. SE Vå 
667772 
" 
f PR 
%00,000. ha 
60. 
(Gudbrandsdalen ved Læsø og Domaas. 
Gudbrandsdalens Bund ved Læsø Kirke var 
tidligere dækket af et grundt Vand, som nu er 
udtappet. Et godt Stykke oppe paa Sydsiden 
af Dalen ved dette udtappede Vand ser man 
en vandret Linje. Denne fremtræder særdeles 
tydeligt i Skoven syd for Skydsskiftet Holaker. 
Jeg steg her op til Linjen og fandt en udpræget 
Afsats dannet af Sand med Rullesten.  Afsatsen 
er temmelig jevn. Der, hvor jeg besøgte den, 
var den dog en Smule høiere nær den ydre 
Rand end ind ved Fjeldet. Jeg tænkte mig, 
at dette muligvis var en Tilfældighed og kunde 
tilskrives nogle Smaaelve, som her havde sit Løb 
og havde gravet sig Leie i Gruset. 
Udadtil begrenses Fladen af en steil, om- 
trent 95—7 m. høi Bakke, nedenfor hvilken der 
atter findes noget nær horisontale Flader. Disse 
danner dog ikke nogen sammenhængende Ter- 
rasse af jevn Høide. Den nævnte Bakke er 
kun sparsomt skovbevokset, noget, som i væsent- 
lig Mon bidrager til, at Linjen sees af 
Veifarende allerede paa lang Afstand. 
Fra gamle Dage af har Bønderne lagt 
Mærke til denne Dannelse. De har et eget 
Navn paa den ,y Vieflotten*. Det heder sig, at 
uden strækker sig over hele Bygden.* Vist 
er det, at den kan forfølges meget langt. I 
Østerdalen har man efter Kand. Andr. M. Han- 
sen et andet Navn paa saadanne Linjer, nemlig 
den 
Seter, der er det samme Ord som Sæde i 
Skriftsproget. 
Vest for det omhandlede Sted sees ved 
Toraelvens Udløb i Hoveddalen en terrasseformet 
Grusafleirimg. Ved Østenden af det fordums 
Læsøvand snevrer Hoveddalen sig sammen. "Til 
83 
begge Sider støtter sig her betydelige Grus- 
masser, der oventil begrenses af to horisontale 
i samme Høide liggende Flader. (Grusmassen i 
Syd for Elven er mægtigst og er temmelig bred 
oventil. Den nordlige er mindre, og dens Over- 
side strækker sig langs Fjeldsiden som en smal 
Brem, hvilken Hovedveien for en stor Del følger. 
Hosstaaende Tegning viser Dalsnevringen med 
dens to Terrasser. I Baggrunden sees Laagens 
bugtede Løb, der hvor fordum Læsøvandet var. 
Paa det Punkt, hvor de to Fugle flyver, har 
man den beskrevne Linje i S for Holaker. 
Gudbrandsdalen ved det nu udtappede Læsø Vand. 
OQgsaa længer ned igjennem Gudbrandsdalen 
tegner sig langs den sydvestlige Fjeldside en 
mer eller mindre afbrudt Linje. Ved Musaelvens 
Udløb i Hoveddalen har man en udpræget Ter- 
rasse. Dette er det sydligste Punkt, hvor jeg 
har iagttaget Dannelser af denne Art. 
Ovenstaaende lille Kartskisse viser Linjens 
Beliggenhed paa en 24 km. lang Strækning af 
Gudbrandsdalen. Fra Domaas fortsætter Dalen 
sig 1 sydøstlig Retning. Paa den sydvestlige 
Side lader som sagt Vieflotten sig fremdeles 
forfølge indtil den nævnte Musa Elv; denne 
ligger 16 km. fra Domaas. 
Lignende Linjer som vor er beskrevne fra 
de skotske Høilande. Den Anskuelse om disses 
Dannelse, som har vundet mest Anerkjendelse, 
er følgende: Imod Slutningen af Istiden, da 
vedkommende Dalstrøg var blevne befriede for 
Bræer, gled fremdeles Ismasser ned gjennem 
Sidedale, der kom fra høitliggende Fjeldtrakter. 
Herved afdæmmedes de øvre Dele af de allerede 
isfrie Dale til Sjøer, som maatte søge sit Udløb 
over Vandskillet. Linjerne er Strandlinjer fra 
disse opdæmmede Sjøer. 
Det kunde ligge nær at anvende denne 
Theori paa Gudbrandsdalen. Noget 1 Syd for 
den omhandlede Strækning munder ud 1 Hoved- 
dalen Ottaelvens store Dal (Lom og Vaage), 
der skraaner ned fra Jøtunfjeldene. Denne Dal 
kan tænkes at have været isfyldt samtidig med, 
at den øvre Del af Gudbrandsdalen var bar, og 
den fra Lom kommende Bræ kan have spærret 
Hoveddalen med en vældig Isdæmning, saa alt 
ovenfor blev en Sjø. Denne maatte have havt 
sit Udløb over det nuværende Vandskil til Roms- 
dalen. Ogsaa Rundane kan tænkes længe at 
have været et Hjem for store Is- og Snemasser. 
