Den Terrasse, hvorpaa Veien gaar straks i 
Øst for det fordums Læsøvand, ligger efter Vei- 
kontorets Maalinger 651 m. o. H. Laurgaard, 
der ligger noget 1 Nord for Ottaelvens Udløb i 
Hoveddalen, er efter Amtskartet 917 m. o. H. 
Isdæmningen maatte saaledes have været ikke 
mindre end i det ringeste 651 +- 517 = 354 m. 
høi, om man tænker sig, at Dalens Skraaning 
har været før som nu.  Vandskillet mellem Roms- 
dalen og Gudbrandsdalen danner som bekjendt 
det 625 m. o. H. liggende Læsøskogens Vand, 
der har Udløb i to Retninger.  Vandskillet ligger 
saaledes 20 m. lavere end den nævnte Terrasse; 
men Strandlinjen kunde alligevel for den NSags 
Skyld være fremkommet paa den antydede Maa- 
de; thi Vandskillet har sandsynligvis før ligget 
høiere. Som jeg ved en tidligere Leilighed 
(Chr. Vid. Selsk. Forh. 1883 Nr. I p. 6. Anm.) 
har omtalt, ligger der nemlig ved Østenden af 
Læsøskogens Vand betydelige Grusmasser, der 
nu er gjennemgravede af rindende Vand. Sand- 
synligvis har her engang været en Dæmning 
tvers over Dalen og saaledes et høiere Vand- 
skille end nu. 
Kand. real. Andr. M. Hansen har forrige 
Aar 1 Øvre-Østerdalen undersøgt , Seter eller 
Strandlinjer*, som dels ligner de beskrevne, dels 
er udgravede 1 selve det faste Fjeld. (Archiv. 
f. Math. o. Naturv. 18385)!). Han mener, at Se- 
terne er Vidnesbyrd om gamle, af Is opdæm- 
mede Sjøer. Han tror dog ikke, at Opdæm- 
ningen skede ved almindelige Isbræer; men tæn- 
ker sig Sagen saaledes. Da ved Istidens Slut- 
ning den store Afsmeltning fandt Sted, kom den 
sidste Rest af Isdækket ikke til at ligge paa 
Dovres Ryg, men som en Iskage over den nedre 
Del af Gudbrandsdalen og den midtre Del af Øster- 
dalen, hvorfra den strakte sig videre mod Øst 
ind i Sverige. De svenske Geologer Høgbom og 
Svenonius har her seet Linjer, der ligner vore 
og rimeligvis svarer til dem i Beliggenhed. 
1) Kortfattede ældre Notiser fra Østerdalen haves 
af Tørnebohm (Geol. fören. i Stockholm förh. 
I. 1972—74 p. 107) og Blytt (Chr. Vid. Selsk. 
Forh. 1881 Nr. 4 p. 9). 
I Trysil saa Keilhau (,,(GGeognostiske Bemærk- 
ninger over den sydlige Del af Østerdalen*. Nyt 
Mag. f. Naturv. Bd. 2 p. 203) nogle paafaldende 
Grus- og Sandmasser nær Toppen af det høie 
Faksefjeld. Han antager dem for at være dan- 
nede en Tid, da Hav var udbredt over Landet, 
og kun det høieste af Faksefjeld ragede op. 
Fra en ældre Beretning ceiteres en Ytring om 
nogle ,paa de øde og skaldede Fjelde nordenfra 
løbende dybe, hel kjendelige Veie, som kaldes 
Munkeveiene.* Nogen nøiere Oplysning om disse 
kunde dog ikke erhverves. Hørbye omtaler fra 
Grøtaadalen i Øst for Fæmundsjø en meget høit- 
liggende, af Sand med Rullesten bestaaende 
Terrasse, som han stiller sammen med de Masser 
af Løsmaterial, Keilhau beskriver fra Faksefjeld. 
(Det erratiske Phænomen paa Rigserænsen.* 
Nyt Mag. f. Naturv. Bd. 8 p. 382). 
84 
Den sidste Rest af Indlandsisen kom saaledes 
ikke til at findes der, hvor man vel skulde 
vente den, nemlig paa selve Fjeldryggen mellem 
det Nordenfjeldske og det Søndenfjeldske, men 
længere Syd. Som Grund hertil antages, at det 
oprindelige Isdække her har været tykkest, og 
en Støtte finder Hansen i nogle Iagttagelser om 
Retningen af Skuringsmærker og Stentransport, 
væsentlig fra Egnen om Fæmundsjøen. Denne 
interessante Theori fortjener en mnøiere Under- 
søgelse. Naar man imidlertid erindrer, at Sne- 
linjen synker fra det Indre af Landet mod 
Kysterne, synes det, 1 det mindste foreløbigt, 
lidet sandsynligt, at det fordums Isdække skulde 
have opnaaet sin største Tykkelse 1 Syd for 
Høideryggen, i Egne, som er forholdsvis fattige 
paa Nedbør. De Slutninger, som kan udledes 
af Skuringsmærkerne og Stentransporten fore- 
kommer mig endnu usikre. 
Der er en Omstændighed, som kan frem- 
bringe nogen Betænkelighed, ved overhovedet at 
antage de omhandlede Dannelser, i det Mindste 
1 Gudbrandsdalen, for Strandlinjer. Det er Høide- 
forholdet. 
Høiderne over Havet er følgende: 
Terrasserne ved Loraelven: noget over 667 m.*) 
Linjen i Syd for det fordums Læsøvand lig- 
ger efter Sigt med Nivellerspeil utvivlsomt høiere 
end Veien ovenpaa "Terrassen i den omtalte 
Dålsnevrne 651 m. 
Linjens Høide i Syd for Domaas 640 m.?) 
Musalerrassr DS) 
Som man af Tallene ser, synker Høiden 
for disse Dannelser ikke mindre end 86 m. eller 
274 Fod. Saa meget høiere ligger Loraelvens 
Terrasse, som er den nordligste, over Musas, 
som er den sydligste. Man har altsaa ingen 
vandret Flade. Dette kan man forklare saaledes, 
at det oprindelige Forhold er bleven forandret 
ved ujevn Hævning eller Synkning af Landet 
efter Istiden; men den Hovedstøtte for, at man 
har Strandlinjer, som Horisontalitet vilde være, 
har man saaledes ikke. Hr. Hansens Bemærk- 
ning i , Naturen” Pag. 48 om, at Maalingerne 
væsentlig er fra Terrasser, hvilke ikke nødven- 
digvis alle var fyldte til Vandets Overflade, 
kan neppe gjælde. Dette stemmer ikke med, 
hvad man ved om fTerrassens Dannelse. Des- 
uden ligger, som man ser, Loraelvens Terrasse 
høiere end Læsøs Strandlinje; det er altsaa 
Strandlinjen, som ligger under Terrassens Høide 
og ikke omvendt. Det samme gjælder Terrassen 
i Sydøst for Holaker og Linjen ved Domaas. 
Der er en anden Betragtningsmaade, som synes 
mig at have noget for sig, og det er den, 
Sigt med Nivellerspeil fra Veien ved Holsæt, 
som efter Veikontoret har den nævnte Høide. 
Bestemt ved Sigt fra Domaas Stationsbygning, 
hvis Høide over Havet er flere Gange maalt. 
Sigt fra Veien kort i Syd for Gaarden Uraa. 
) 
) 
