at man har for sig Sidemoræner paavirket af 
rindende Vand. En lignende Dannelsesmaade 
har enkelte ogsaa antaget for de skotske Linjer. 
Jeg kan tænke mig, at ved Istidens Slutning har 
Dalbunden været opfyldt af Is, som har havt 
en nogenledes jevn OQverflade, men i det Hele 
har skraanet nedover som Dalbunden. Rindende 
Vand har ført Grus og Sten fra de omgivende 
Fjeldskraaninger og Sidedale ned med Isen. 
Løsmaterialet er saaledes kommet til at ligge 
som en Brem langs denne. Det rindende Vand 
har kanske stykkevis ogsaa søgt sit Løb langs 
Isranden. 
Denne Anskuelse fremsættes her til nøiere 
Overveielse. 
Alene ved mere indgaaende Studier kan 
man komme til et sikkert Resultat. Lader det 
sig saaledes eftervise, at de omhandlede Dan- 
nelsers Høider er afhængige af Vandskillenes 
Høider, vil dette tale til Gunst for, at de paa 
en eller anden Maade er virkelige Strandlinjer. 
Der er hidtil kun opnaaet liden Enighed mel- 
lem Forskerne i Skotland, hvor Forholdene 
sandsynligvis er klarere end hos os, og hvor de 
desuden er meget grundig granskede. 
Et nyt Verk om Mosernes Udbredelses- 
maade*). 
Det har hidtil været en plantegeografisk 
Talemaade, at Moserne (ligesom andre Kryptoga- 
mer) paa Grund af Sporernes Lethed uden Van- 
skelighed skulde kunne vandre med Vinden over 
store Strækninger. Forfatteren af foreliggende 
Verk begynder sin Afhandling med et Citat af 
Wallaces bekjendte Verk ,1Island Life*, hvori 
denne Mening fremsættes. Han underkaster nu 
denne Paastand en nærmere Prøvelse ved Hjælp 
af Mosernes Udbredelse i det undersøgte Om- 
raade, Kemi Lapmark og den nordlige Del af 
Østerbotten. 
Mosernes Sporer er finere og meget 
tere end den vulkanske Askes Dele, 
let- 
om hvis 
vidtstrakte Udbredelse gjennem Luften ingen 
Tvivl raader. Mosernes Yngleknopper og Af- 
læggere maa ved Flyene kunne føres lange Veie 
og skylles op paa Strandene i store Afstande 
fra deres oprindelige Voksested. Af disse Grunde 
skulde man være tilbøielig til at tro, at Mo- 
serne med Lethed maatte kunne spredes med 
engang over store Afstande, at de skulde kunne 
*% R. Hult: Mossfloran i Trakten mellan 
Aavasaksa och Pallastunturi. En studie 
öfver mossornas vandringssått och dess inflytande 
på frågan om reliktfloror. (Acta soc. pro fauna 
et flora Fennica t. IIT n. 1). Helsingfors 1886. 
vandre, om man saa maatte si 
støvler. 
Der er ogsaa mange mærkelige Eksempler 
paa spredt Udbredelse blandt Moser. Og For- 
fatteren nævner fra sit OQmraade Eksempler, 
hvor der er flere hundrede Kilometer mellem 
de Steder, hvor en og samme Art er funden*). 
Men- ved en nærmere Undersøgelse viser 
OG, 
ge, med Syvmils- 
det sig, at lange Transporter, selv blandt Mo- 
serne, maa være meget sjeldne. Forfatteren 
studerer først Mosfloraen ved de to større Elve, 
som kommende fra nordligere Egne gjennem- 
flyder det finske Norrbotten. Man skulde vente 
at finde Fjeldmoser i deres Oversvømmelsesom- 
raade. Men dette er ikke saa; de mest ud- 
prægede Fjeldmoser, som vokser i Eenen, findes 
udenfor Flodernes Rækkevidde og kan saaledes 
ikke være nedskyllede med dem. 
Dersom Mossporer førtes lange Veie gjen- 
nem Luften, maatte de fortrinsvis falde ned og 
spire paa bar blottet Mark, saasom Sandbanker, 
aabne Elvbredder, Dyndafleirmger, nøgen Torv, 
Grustag, Braater, Acre, Grøtter, Veie og Tom- 
ter. Saadanne Steder byder en saa rig Afveks- 
ling af Voksesteder, at en betydelig Indvandring 
af nye Arter maatte finde Sted, ifald Moserne 
med et kunde spredes lange Veie. Den blot- 
tede Jord befolkes ogsaa med brogede Kolonier 
af Moser; men næsten alle findes de mere eller 
mindre hyppig i de nærmere Omgivelser, og 
der er kun yderst faa, som opfordrer os til at 
slutte til en Spredning fra længere Afstand. 
Inden  Flodernes  OQversvømmelsesomraade 
har Forfatteren fundet 79 Arter. Men af disse 
er der kun 5, som kunde anføres til Støtte for 
den Mening, at de var komne langveis fra, og 
selv disse 5 er ikke engang sikre Vidner. Og 
paa blottet Mark udenfor Flodernes Rækkevidde 
er der af 49 fundne Arter kun en eneste, som 
imdbyder til at anvende Læren om lang og 
pludselig Vandring. 
Nogle af Fenens sjeldneste Arter findes 
paa Steder, som udelukker Tanken om Vandring 
fra lang Afstand, hvad enten med Vandets eller 
med Vindens Hjælp. De vokser skjult i dybe 
Klipperifter omgivne af en tæt Lundvegetation. 
Ved Elve, som kommer fra nordligere Egne, 
findes sjeldne Moser, men egentlig hører 
hjemme i sydligere Trakter. Ved OQunasjokis 
Strandklipper er de sydlige Moser betydelig tal- 
rigere end de nordlige, skjønt Floden kommer 
fra Nord. Om Luften nogen Gang var saa rig 
paa Sporer af disse sjeldne Moser, at nogle af 
dem kunde bavne 1 skjulte Klipperevner, saa 
er det fuldstændig uforklarligt, at ikke 
som 
deres 
*) Referenten har i Nordmarken i Bjørnsøelvens 
Dalføre fundet en liden Mose (Hypnum monta- 
num), som ellers kun er kjendt fra White Moun- 
tains i New Hampshire i Nordamerika. 
