Sporer ogsaa skulde finde Veien til mange andre 
Steder, lige godt skulde passe for dem. 
Og dertil kommer endvidere, at mange af disse 
Sjeldenheder kun vyderst sjelden findes med 
Frugt *). 
Professor Limdberg har gjort Forfatteren 
opmærksom paa en Qmstændighed, som 1 hø: 
Grad maa vanskeliggjøre lange Vandringer af 
Mossporer. De begynder at spire, saasnart de 
bliver fugtige. 'Taage og Regn er derfor en 
som 
stadig Fare for slige vandrende Mossporer. 
Taagen danner sig især omkring de faste 
Smaadele, som svæver i Luften.  Saasnart Fug- 
tigheden afsætter sig paa Sporerne, spirer de, 
og hvis de ikke straks falder paa et passende 
Sted, gaar de tilgrunde. 
Da det altsaa har vist sig, at Mosernes 
Spredning paa langt Hold er en Sjeldenhed, 
erholder Spørgsmaalet om deres KFvne til at 
hævde den engang erobrede Plads en stor Be- 
tydning. Løsningen af dette Spørgsmaal staar 
i Forbindelse med Læren om Spredningen, fordi 
Tanken om Spredning i store Afstande taber i 
Sandsynlighed i samme Grad, som det viser sig, 
at Moserne kan hævde sine Voksesteder gjen- 
nem lange Tider og skiftende klimatiske Veks- 
linger. 
Den Methode, 
som Forfatteren her anven- 
der, bestaar 1 at forfølge Mosfloraens Skjæbne 
fra den første Indvandring til bar Mark eller 
aabent Vand, mdtil Kampen mellem AÅrterne 
standser og Lagevegt (ialfald for længere Tid) 
opnaaes. I flere tidligere Afhandlinger saavel 
om Finlands som Sydsveriges (Blekinges) Fane- 
rogamflora har Forfatteren undersøgt de For- 
andringer, som Planteveksten undergaar saa at 
sige for vore Øme. Paa nydannede Voksesteder 
indfinder sig først slige i Omegnen hyppige Ar- 
ter, hvis Frø har let forat sprede sig. Deraf 
kommer det bekjendte Forhold, at naar en Bar- 
skov er hugget eller brændt, kommer gjerne 
først Birk og Asp og Rogn o. 1., Planter med 
lette Vingefrugter og Frøuld, som har let forat 
vandre med Vinden, eller Planter med Bær, 
som spredes af Fugle**). Men saadanne Braater 
er ikke varige Voksesteder. lLadt efter lidt 
*) Enkelte Moser med spredt Udbredelse er endnu 
ukjendte med Frugt. Saaledes den paa Norges 
Vestkyst hyppige Campylopus longipilus. Den 
er, saavidt vides, endnu aldrig fundet med Frugt, 
hverken her eller andensteds, og synes under 
de nuværende Naturforhold at have tabt Evnen 
til at danne Sporer. 
En Plante, som meget hyppig indfinder sig paa 
slige Braater her i Norge, er den vakre rød- 
blomstrede Gjeterams (Uhamnerion angustifo- 
lum). Den har Frøuld. Bønderne kalder den 
»Ildmærke*, fordi dens hyppige Forekomst ty- 
der paa en stedfunden Skovbrand. 'Mærkelig 
nok har den samme Plante i Canada af samme 
Grund faaet Navnet ,firewort*. 
0) 
vandrer det tungere Frø af Fure og Gran ind. 
De unge Bartræer kvæler ved sin Skygge de 
mere lysbehøvende Aspe og Birke, og naur Na- 
turen overlades til sig selv, 'erobrer Barskoven 
med dens Planter lidt efter lidt det tabte Ter- 
rain tilbage, og efter 50—60 Aar staar der 
atter Barskov paa Stedet. I grunde Kjern mmd- 
finder sig Vandmoser og Vandplanter. Kjernet 
gror til og bliver til Torvmyr, og den oprinde- 
lige Vandplanteflora forsvinder. Nøgne steile 
Klipper, Urer, dybere Vand, stride Bække o. 1. 
er derimod mere varige og uforanderlige Vokse- 
steder. 
Resultatet af Forfatterens lærerige Under- 
søgelser over dette Emne kan sammenfattes med 
følgende Ord: det største Antal Arter indvan- 
drer, naar ved en eller anden stedlig Begiven- 
hed den ældre Flora ganske tilintetgjøres. Disse 
Arter kommer fra det nærmeste Naboskab. Un- 
der Naturens jevne Gang udvikler den ene 
Planteformation sig af den anden. Den blot- 
tede Mark beredes ved sin først indvandrede 
Vegetation, saaat den bliver skikket for andre 
mere —fordringsfulde Arter. —Moserne danner 
Muld, hvori høiere Planter kan trives. Efter 
lyselskende let vandrende Træer kommer skygge- 
givende, indtil tilsidst en Ligevegt indtræder 
og Formationen bliver varig, lalfald saalænge 
ikke nye Forstyrrelser indtræder og Klimatet 
ikke ændres. Årternes Antal aftager stadig 
paa saadanne Steder, hvis Flora endnu ikke er 
kommet i Ligevegt. For hver Ændring dør en 
hel Del Arter ud, og de, som taaler Foran- 
dringen, udbreder sig stadig mere og mere og 
hindrer saaledes stadig i høiere Grad nye Ind- 
vandrere fra at faa Fodfæste. —Plantedækket 
slutter sig mere og mere sammen og bliver 
mere og mere ensformigt i sin Sammensætning. 
Jo mere derfor Vegetationen veksler, desto 
vanskeligere bliver det for ældre Indvandrere 
at hævde sin Plads. De Voksesteder, som mest 
forskaanes for Vekslinger, har derfor ogsaa de 
fleste sjeldne Arter at opvise. De flygtigste 
Formationer har ingen sjeldne Arter. Bortseet 
fra Klippernes Flora vokser af 40 sjeldne Mo- 
ser 38 paa varige Voksesteder. Og Klippernes 
Flora viser det samme. Medens den aabne 
Jord langs Qmraadets Elve kun har 5 sjeldne 
Arter mod 74 fra Naboskabet indvandrede, har 
Bergsprækkerne ikke mindre end 24 sjeldne 
Arter mod 30 fra Naboskabet indvandrede, og 
i skjulte Klipperifter, hvis Flora er endnu bedre 
beskyttet mod Vekslinger, finder man 14 sjeldne 
og kun 5 almindelige Arter. Og dog er den 
blottede Jord langs Strandene langt mere udsat 
for Besaaning fra fjerne Egne. Af en saadan 
Sammenligning fremgaar tydelig, at Klipperne 
er Asyler for Arter, som under Kampen for 
Tilværelsen er bleven fortrængt fra andre Ste- 
der. Ligesom Fjeldegnene 1 sine afsides let for- 
