hvidt ved Blandingen af alle Regnbuens Farver, 
men ogsaa to og to Farver i Spektret udfylder 
hinanden til hvidt, og vi kalder dem derfor ogsaa 
komplementære Farver eller, hvis vi følger 
en anden Anskuelse, Modfarver; de viser sig 
som gjensidige Fiender, der, bragte sammen, 
udsletter og tilintetgjør ethvert Indtryk af Farve. 
Vi er f. Eks. ikke istand til at tænke os en 
Farve, som samtidig indeholder rødt og erønt; 
thi selv om man maaske har et Stof for sig, der 
samtidig spiller 1 rødt og grønt, saa befinder 
disse Farver sig ved Siden af hinanden, men de 
er ikke blandede; et grønagtigt rødt eller et 
rødagtigt grønt gives der altsaa ikke. 
lidt vil vi samtidig kunne tænke os blaat og gult i 
én Farve. De vil indvende mod mig, at det ikke 
er sandt; thi af blaat og gult kan man blande 
grønt, noget, som enhver Gut, der besidder et 
Farveskrin, ved. —Qgsaa Videnskabens Mænd 
vare længe hildede i denne Vildfarelse, som jeg 
nu skal opklare for Dem. Tager vi en blaa Væd- 
ske 1 et Glas, saa slipper denne fremforalt 
de blaa Straaler af det hvide Lys igjennem; 
dernæst en Del af det erønne og violette, faa 
røde, men slet ingen gule. En gul Vædske 
slipper gult igjennem; desuden grønt og rødt, 
lidt violet, men slet mtet blaat. Fr Vædskerne 
af saadan Beskaffenhed, at de ikke imdgaar nogen 
kemisk Forbindelse med hinanden, og blander 
jeg dem nu, saa erholder jeg grønt; thi dette 
er den eneste Farve, som begge Vædsker lader 
Ligesaa- 
passere, medens alle andre kun slippes igjennem 
af den ene, men absorberes af den anden. 
Men da grønt ikke fuldstændig er sluppet igjen- 
nem, vil det følgelig heller ikke være saa inten- 
sivt som en Farve, der er opstaaet uden Blan- 
ding. ÅAldeles paa samme Maade er det at for- 
klare, naar grønt fremstilles af blaa og gul 
Malerfarve. 
For at vise Dem disse Blandinger maa jeg 
atter gribe til den roterende Skive, hvor De 
vil se, at man af rødt og gult erholder orange, 
af orange og gulerønt gult, ligesom at dev af 
en Blanding af gult og blaat, af purpur og 
grønt opstaar graat, af Grunde, som jeg alle- 
rede før har udviklet. 
Som allerede omtalt, viser et legeme, der 
reflekterer lys af alle Bølgelængder, sig hvidt; 
det, der slet imtet reflekterer, viser sig sort; 
bliver kun en Del af hver enkelt Lyssort reflek- 
teret, saa viser det sig eraat, og vel at mærke 
desto mørkere, jo mere, desto lysere, jo mindre 
Lys der absorberes. Mellem sort og hvidt lig- 
ger altsaa en uafbrudt Række af forskjelligt graat. 
Men bliver der af én Luyssort reflekteret mere 
end af en anden, erholder det hvide eller graa 
et Skjær af denne Farve, stedse bliver 
stærkere, jo mere der kastes tilbage af den, 
og jo mindre dette er Tilfældet med de andre, 
indtil Farven endelig der, hvor der reflekteres 
der 
alle Straaler af denne Bølgelængde, medens 
alle andre fuldstændig obsorberes, viser sig i 
sin største Mættelse.  Absorberes nu ogsaa 
en Del af dette Lys, bliver Farven mørkere, 
og tilslut saa mørk, at den nærmer sig sort og 
endelig gaar over til sort, naar alt Lys absor- 
beres. Dette vil med faa Ord sige: Blander vi 
en Farve med hvidt, bliver den lysere, blander 
vi den med sort, bliver den mørkere, indtil den 
endelig paa den ene Side gaar over til hvidt, 
paa den anden til sort. Vi kalder saadanne 
Blandinger med hvidt og sort, henholdsvis graat, 
Nuancer, og taler altsaa om lyse og mørke Nu- 
ancer. Mange af dem har man givet egne Navne: 
Lyseblaat kalder man himmelblaat, lysepurpur 
rosa, lyserødt kjødrødt, mørkerødt er rødbrunt, 
mørkegult brunt eller gulbrunt, mørkt gulagtig- 
grønt olivengrønt o. s. v.  Blander man paa 
den anden Side to Farver med hinanden, saa- 
ledes som før er omtalt, saa opstaar forskjellige 
Farvetoner, hvoraf enhver med sort eller 
hvidt atter kan danne en Nuance. 
Alle disse forskjellige Farver med deres 
Nuancer og Toner kan vi tænke os anordnede 
i en Kugle. Ved Ækvator ligger de mættede 
Farver med sine Overgange, altsaa rødt, orange, 
gult, grøngult, grønt, blaagrønt, grønblaat, blaat, 
indigo, violet, purpur, karmin, som atter slutter 
sig til rødt. Ved Kuglens Nordpol lægger vi 
hvidt, ved Sydpolen sort, paa Aksen mellem 
dem ligger graat, i Centrum det af lige Dele 
sort og hvidt blandede neutralgraat, som mod 
den hvide Pol bliver lysere, mod den sorte 
Pol mørkere. Paa hver Meridian ligger en 
og den samme Farvetone med alt efter Belig- 
genheden mod Nord eller Syd lysere eller mør- 
kere  Nuancer. Lad os til. Eksempel tage 
blaat. Mættet blaat ligger ved Ækvator; det 
bliver lysere henimod Nord, det bliver hvidag- 
tigt blaat, blaaagtigt hvidt og gaar endelig 
over til rent hvidt; mod Syd bliver det mørkere. 
sortagtigt blaat, blaaagtigt sort og endelig sort. 
Halverer vi-Kuglen ved et Snit i Ækvator, 
erholder vi alle Nuancer med eraat; altsaa 1 
Radien mellem blaat og Centrum alle Blandin- 
ger af blaat med neutralgraat; fører vi Snittet 1 
en Parallelkreds, faar vi Blandingerne med et 
lysere graat, hvis denne Kreds ligger paa den 
hvide Halvkugle, med mørkere graat, hvis den 
ligger paa den sorte. Kort sagt, i en saadan 
Kugle befinder alle tænkelige Farver sig til- 
sammen. 
Hvorledes forholder nu Menneskets Øie sig 
ligeoverfor disse Farver? Mere ufølsomt end 
man skulde tro. Flere og færre Billioner Sving- 
ninger af Ætherdelene kan finde Sted, inden vi 
iagttager en mærkelig Forandring i Farvetonen. 
Man har ved omhyggelige Undersøgelser fundet, 
at Bølgelængden af det gule lys maa forandre 
omtrent Tf» for at vise en WForskjel i 
sIg: 
