vi næsten ikke med nogen af dem kan forbinde 
et skarpt Begreb. Bedst gaar det alligevel 
med saadanne Navne, der er laante af Stoffer 
med varige Farver, saaledes fremforalt med dem 
af mineralsk Oprindelse, som: smaragdgrønt, zin- 
noberrødt, eller med mange Blomsterfarver: fer- 
skenblomstrødt, coquelicotrødt, —forglemmigei- 
blaat; dog dette er Undtagelser. Som oftest 
veksler de Stoffer, hvorefter Farven er op- 
kaldt, altformeget i Farve. Hvad forstaar man 
f. Eks. ved straagult? Kor»-, hvede-, havre-, 
risstraa- pult? Jeg ved det selv ikke. Hvad 
er orangegult? Som Forbillede gjælder Mønjens 
Farve, Qrangerne selv indeholder snart mere, 
snart mindre rødt i sit gult. Hvad er træbrunt, 
askegraat, ravgult? Træ, Aske og Rav kan 
have et meget forskjelligt Udseende. I endnu 
større Forlegenhed kommer vi, naar vi skal rette 
os efter et Stof, som ikke altid er ved Haan- 
den, f. Eks. naar vi vil vide, hvorledes søgrønt 
ser ud o. s. fremd. 
Ja selv med Grundfarverne er man ikke 
altid paa det rene. Hvor finder man f. Eks. 
Typen for et ,rødt*, d. e. et rødt, hvori 
hverken et Gran gult eller blaat er indblandet? 
Prof. Hering i Prag fandt, at det smukke 
røde Papir, som for Tiden findes i Handelen, 
stedse har et Spor af gult, hvis det ikke som 
purpurfarvet er iblandet med blaat. Vil Hering 
til Forsøg fremstille et rent rødt, d. e. et rødt, der 
viser sig for ham som rent rødt, saa man han 
blande lidt blaat deri. Sammenlignede han nu 
to, andre Personers Øine, saa fandt den ene, at 
dette rødt endnu stedse indeholdt formeget gult, 
og at der paa den før omtalte Farveskive maatte 
tilføies en langt større blaa Sektor, medens den 
anden fandt, at den af Hering iblandede Mængde 
blaat var altfor stor, og at han behøvede langt 
mindre deraf for at erholde rent rødt. 
Hering tror her at kunne udelukke tillærte 
Forskjelligheder i Betegnelsen og fører Forskjel- 
len tilbage til et gult Farvestof, der hos ethvert 
Menneske befinder sig paa et vist Sted af Net- 
hinden i Øiet, men 1 forskjellig Mængde hos 
forskjellige Personer, saa at vi alle ser gjennem 
et lysegult Medium, men den ene gjennem et 
stærkere, den anden gjennem et svagere farvet. 
Ligeledes finder man individuelle Forskjelligheder 
i Krystallinsens Farve. Denne er hos det ung- 
dommelige Individ langt mere farveløs end hos 
den voksne og hos Oldingen; den bliver med 
Aarene langt mere gulagtig, saa at Ynglingen 
og Oldingen ogsaa af den Grund maa have for- 
skjellige Anskuelser om KFarvernes Renhed. 
I Almindelighed benytter Fysiologerne Sol- 
spektrets Farver som Forbilleder og orienterer sig 
i det efter visse mørke Linjer, de Frauenho- 
ferske Linjer. Men ogsaa disse giver kun 
usikre Holdepunkter, fordi Rummet mellem to 
saadanne Linjer er for stort. Desuden er for 
101 
praktiske Øiemed Spektralapparater og Sollys 
ikke altid ved Haanden. En meget ufuldkom- 
men Hjælp giver Farvetavlerne. De indeholder 
et Antal af forskjellige Farvetoner med særde- 
les mange Nuancer, der er betegnede med 
Tal og Bogstaver, og man kan altsaa til en 
vis Grad blive enig om, hvad for en Farve 
man 1 et bestemt Tilfælde har ment. 
Egentlig skulde der til praktiske Øiemed 
findes for Enhver tilgjængelige Farve- 
samlinger, hvilke til enhver Tid kunde 
orientere sig, altsaa en Slags Ordbog i Far- 
ver; et Kunstindustri-Museum vilde være det 
rette Sted dertil. I enhver Folkeskole 
burde Farvelæren være et tvunget Fag ikke 
et nyt, der forøgede Lærestoffet, men føiet md 
i Ånskuelsesundervisningen. I den første Klasse 
maatte |ethvert Barn at 
kjende, senere deres lysere og mørkere Nuancer, 
endnu senere deres Blandinger med andre Far- 
ver og saaledes stigende op fra det enkle og 
simple til det sammensatte. 
Man kunde vistnok mene, at denne Farve- 
undervisning var unyttig; Livet vilde nemlig lære 
Mennesket, hvad det behøver af Farvekundskab. 
Denne Mening vilde imidlertid være uvigtig. 
Den, som har havt Anledning til at anstille 
Undersøgelser om Farvekundskaben selv hos de 
saakaldte dannede Klasser, gjør 1 dette Punkt 
store, 
1 man 
lære Grundfarverne 
sædvanlig de sørgeligste Erfaringer. Det er 
noget ganske sædfanligt, at blaat og violet, 
rødt og purpur, graat og brunt røres sammen, 
og kun faa Personer er istand til i en Blan- 
ding af graat med en liden Mængde af nogen- 
somhelst Farve vigtig at udfinde denne Farve. 
Denne Farveuvidenhed findes fremherskende hos 
Mænd, medens Kvinderne gjennem Toilette og 
Haandarbeider i Almindelighed har tilegnet sig 
en langt grundigere Viden. 
Ved en systematisk Farveundervisning vilde 
vi saaledes ikke 
dige Kundskab om de rigtige Farvebetegnelser, 
alene erhverve os den nødven- 
men vi vilde ogsaa lære at adskille Farvetoner. 
der kun er lidet forskjellige fra hinanden. Hvis 
jeg f. Eks. blander en eller anden Farve med hvidt, 
vil man komme til en Grændse, da man ikke 
mere ser den, men tror at se bare det rene 
hvidt. Finfølelsen i vort Synsorgan vilde visse- 
lig ved flittig Øvelse blive større, og da vilde 
man ogsaa mærke ringere Mængder af en Farve- 
blanding. Deraf vilde ikke alene fremgaa theo- 
retiske, men ogsaa praktiske Fordele, og specielt 
Kunst og Kunstindustri kunde blot vinde ved, 
at Forstaaelsen af Farver tiltog blandt Almen- 
heden. 
Aldeles forskjellig fra denne Mangel paa 
Kjendskab tif Farver er den Tilstand, som man 
kalder Farveblindhed. Vi forstaar derved 
Uformuenheden til at se visse Farver saaledes, 
som et normalt Øie ser dem. En saadan Til 
