dertil, eller han vil, f. Eks. ligeoverfor et NStof, 
der lige saa godt kan have den ene som den 
anden Farve, være usikker, om han skal kalde 
det gult eller rødt, fordi han ved, at han ofte 
forveksler disse Farver, og det uagtet han ser 
gult normalt. Af det sagte fremgaar det, at 
naar vi blandt et Antal Personer vil udfinde de 
farveblinde, vi da aldrig bør spørge om Navnet 
paa Farverne, og at enhver Undersøgelsesme- 
thode, som forlanger Farvernes Benævnelse, er 
ubrugbar og giver urigtige Resultater. For at 
finde Farveblinde maa vi enten blande en stor 
Mængde af farvede Gjenstande og lade de ensfar- 
vede udfinde, eller ogsaa maa vi forelægge 
rigtige og urigtige Farvesammenstillinger og saa 
lade os fortælle, om disse er gode eller daarlige. 
Jeg vil i Korthed anføre for Dem nogle af 
disse Undersøgelsesmethoder. Den mest bekjendte 
er den af Professor Holmgreni Upsala. Blandt 
en stor Mængde af farvet Uldtraad lader man 
Forsøgspersonen udsøge alle de lysegrønne, ly- 
sere eller mørkere Nuancer; den rødgrønblinde 
sammenstiller brunt, graat, mangen Gang ogsaa 
rødt; den blaagulblinde blaagrønt og blaat. 
Derpaa lader man ham sammenstille Nuancer af 
rosafarvet Uld. Den farveblinde vil enten ud- 
sondre blaat og violet eller foruden dette ogsaa 
graat og blaagrønt som ensfarvet. I første Til- 
fælde er han rødblind, 1 sidste grønblind. Vi 
kan nemlig blandt de rødblinde adskille disse 
to Klasser. Enhver, der er farveblind, er 
det ikke ligeoverfor én Farve, men ogsaa lige- 
overfor den komplementære KFarve, Mod- 
farven. Men af rødt er imidlertid Modfarven 
ikke grønt, men blaagrønt, og grønt har purpur til 
Modfarve. Det er en Feil, som jeg tidligere 
forsætlig har begaaet, idet jeg antog rødt og 
grønt som Farvepar; jeg burde altsaa tale om 
Rød-Blaagrønblindhed og om Grøn-Purpurblind- 
hed, kortere om Rødblindhed og om Grønblindhed. 
Et praktisk Værd har denne Adskillelse dog ikke. 
Til den anden Gruppe af Methoder hører 
den af Daae i Norge anvendte. Mønstre af Sam- 
menstillinger efter Holmgren er udsyede 1 
Rader paa en Tavle; man lader opgive, hvilke 
Rækker, der er ensfarvede og hvilke ikke; den 
farveblinde vil holde uensfarvede for ensfarvede. 
Meget smuk, men desværre ikke ufeilbar 
og paalidelig er Stillings Methode.  Anbrin- 
ger man paa farvet Grund Bogstaver eller Tal 
i en Farve, som for den Farveblinde synes al- 
deles identisk med Grundfarven, saa vil han ikke 
se Bogstaverne. Man kan f. Eks. anbringe Tal 
dannede af rødgule Flekker, paa en Grund af 
lysebrune Flekker; da nu det rødgule viser sig 
for den rødgrønblinde aldeles ligesom brunt, 
saa kan han ikke læse Tallene. Men da disse 
Farver imidlertid ikke forekommer alle farve- 
blinde identiske, men kan vise Forskjel i Nuan- 
cen, saa bliver de dog læste af enkelte. 
Til Slutning endnu Svar paa to Spørgsmaal: 
1. Er Farveblindhed hyppig? Ja. 3 til 
4 Procent af alle Mænd ere farveblinde: deri- 
mod kun 0.3 til 0.4 Procent af alle Kvinder. 
Maaske hænger dette sammen med, at det kvin- 
delige Kjøn fra de aller ældste Tider for Toi- 
lettets Skyld har beskjæftiget sig med Farver 
sig 
og derved bragt Farvesandsen til en høiere Ud- 
vikling.  Opdragelse og Uddannelse af Farve- 
sandsen kunde maaske hos kommende Genera- 
tioner gjøre Ondet sjeldnere ogsaa hos Mændene. 
2. Er Farveblindhed helbredelig? Nei. 
Ved Øvelse kan man bringe det til at skjule 
Farveblindheden, til at skuffe den ikke øvede 
Undersøger; farvenormal vil en farveblind aldrig 
blive. 
Farveundervisningen vilde saaledes ingen- 
lunde tilsigte en Helbredelse af Farveblindhed; 
men den vilde have det gode, at Feilen tidlig 
blev opdaget, og afholde mange fra Valget af 
et Kald, hvor Kjendskab til Farverne er nød- 
vendig. 
Om Dæmringen. 
Efter Dr. J. M. Pernter.*) 
Lad os vælge et til lagttagelse skikket 
Punkt, hvorfra vi frit kan overskue den hele 
Horisont. - Vi ankommer did endnu før Solned- 
gang, og idet vi mønstrer Horisonten rundt, 
medens Solen kun staar nogle faa Grader over 
den, bemærker vi den første Forandring paa 
Himmelen som Følge af den nedgaaende Sol, — 
jeg kunde gjerne sige Indledningen til Dæm- 
ringen. —Horisontens hele Omkreds viser sig 
smudsig-okergul til smudsig-purpurfarvet. Denne 
Farve ligger ikke umiddelbart i Horisonten, men 
der befinder sig under den et askegraat Lag af 
omtrent en Grads Høide, som fremtræder tyde- 
ligst i Øst og aftager mere og mere jo længere 
Vest man kommer, indtil det ganske forsvinder 
i Nærheden af Solen. 
Men ovenover Solen udstrækker sig høit 
opad et skinnende hvidt Lys. Over det smudsig- 
rødagtige Lag viser sig samtidig et hvidagtigt, 
klarere Lag, der tydelig stikker af mod Him- 
melens Blaa, som leirer sig over det. Medens 
vi nøiere har betragtet disse Afskygninger af 
Farver og Klarhed paa Horisonten, er Solen 
gaaet ned, og Dæmringen begynder. Det vilde 
føre os for vidt her at beskrive Solnedgangens eller 
snarere den nedgaaende Sols Forskjelligheder i 
*) En Del af et i Januar 1885 afholdt Foredrag, 
der ogsaa omhandlede de sidste Aars mærkelige 
Dæmringsfænomener; disse er imidlertid be- 
skrevne af Prof. Fearnley i forr. Aarg. af dette 
Blad, hvorfor de ikke medtages her. 
