et saadant Foredrag, at give en klar og overbe- 
visende Fremstilling af et saa pas omfattende 
Emne, som dette, og jeg skulde vel heller ikke 
ville have paataget mig at gjøre et Forsøg her- 
paa, om jeg ikke havde tænkt mig, at det selv 
i en ufuldstændig og for de fleste Tilhørere maaske 
delvis temmelig vanskelig fattelig Fremlæggen af 
Emnet alligevel som en Indledning til Mødet, i 
Forbindelse med Prof. Kjerulfs Foredrag, skulde 
kunne have Interesse at meddele mine Undersø- 
gelser om Kristianiafjordens Dannelse, idet jeg 
derved vilde tilsigte at give et Bidrag til For- 
staaelsen af, hvordan de Naturomgivelser, der 
danner Rammen om og selve Årenan for de nor- 
diske Naturforskeres Stevne dennegang, har faaet 
sit nuværende Udseende, hvorledes den 
af Fjelde, der omgiver os, denne Fjord, paa hvis 
Vande en stor Del af Mødets Deltagere er komne 
hid, — hvorledes hele dette Landskab gjennem 
vexelvis og sammen arbeidende geologiske Pro- 
cesser er blevet til, dels gjennem enorme, ufat- 
telig vældige Naturrevolutioner, dels gjennem 
langsomt gjennem store Tidsrum virkende Kræf- 
ters Arbeide. 
I Haab altsaa om, at denne Omstændighed, 
at det er Jordbunden selve vort Møde, af 
hvis Dannelseshistorie jeg vil fremdrage nogle 
vigtigere Drag, kan give Emnet selv 1 kort og 
ufuldstændig Fremstilling nogen Interesse, vil 
jeg forsøge at orientere Dem lidt i denne mær- 
kelige Historie, den geologiske Forskning her 
belærer os om. 
Om vi kaster et Blik paa det af Professor 
Kjerulf udarbeidede Oversigtskart over det syd- 
lige Norge, saa ser vi med et Øiekast, at paa 
Strækningen mellem Langesundsfjorden og Mjø- 
sen udpeger sig med stærke Farver i det ens- 
formige graa en smal Strimmel Land med om- 
trent følgende Grænser: Begyndende omtrent ved 
Gjøvik i NS langs Hunnselven og Einavand, 
dernæst langs Sydenden af Randsfjorden, saa 
videre langs Tyrifjorden, videre i en Linie over 
Hougsund til Hedenstad syd for Kongsberg, saa 
i en Bue fra Skrimfjeld til Gjerpen og ned til 
Langesundsfjorden, her i Retning af NNV—SS0; 
langs Østsiden dannes Grænsen af Mjøsens syd- 
lige Del. over Hurdalssjøn i en Lime til Dal- 
føret øst for Grorud langs Ekeberg og videre ud 
langs Østsiden af Kvistianiafjorden. Vi skal strax 
høre, hvad disse Kartets Farver betyder. 
Det med graat betegnede paa Kartet er 
saakaldt Grundfjeld eller Urberg, Graaberg, det 
er helt igjennem krystallinske Bergarter af samme 
Sort, som dem i Ekeberg f. Ex.; disse Bergarter, 
som udgjør Størstedelen af Skandinaviens Fjeld- 
grund, har før af mange været anseede for at 
udgjøre Dele af Jordens ældste Skorpe og er i 
alle Fald ældre, end alle forsteningsførende For- 
mationer. 
Saadanne forsteningsførende Formationer, og 
for 
Krans 
112 
det netop de ældste, som kjendes, er det nu som 
paa Kartet betegnede med grønt og blaat 
udgjør en Del af den i Dagen blottede Berg- 
grund indenfor den nævnte Landstrimmel mellem 
Mjøsen og Langesuudsfjorden. Disse ældste for- 
steningsførende Formationer, der gjerue beteg- 
nes som: den kambriske KFormation, derover 
Silurformationen og derover den devoniske 
Formation udgjør Berggrunden i og delvis omkring 
Kristiania, og paa Øerne udenfor Kristiania; de 
bestaar af skiktede eller lagede, oprindelig paa 
Søbund afsatte Bergarter, afleiede det ene Lag 
ovenpaa det andet, og de følger altid paa hver- 
andre ovenpaa Grundfjeldet i bestemt Orden; i 
vertikale Snit, eller som Geologen kalder det 
Profiler af Berggrunden her omkring Kristi- 
ania, vilde vi altsaa, naar Følgen er fuldstæn- 
dig, altid forefinde underst Grundfjeld, derover 
den kambriske Formation med dens Forsteninger, 
derover Silurformationen med dens Forsteninger, 
og øverst den saakaldte Devonformation, en 
mægtig Sandsten, der findes i Fjeldene i Asker 
og Bærum f. Ex., ligeledes, paa Ringerike langs 
Østsiden af Tyrifjorden ete., og hvoraf f. Ex. 
Fortougshellerne 1 Kvistiania for største Delen 
bestaar. 
Alle disse forsteningsførende For- 
mationer findes her i det sydostlige 
Norge, syd for Mjøsen ikke eller saa- 
godtsom ikke udenfor denne Strimmel 
Land mellem Mjøsen og Langesundsfjor- 
den, et Forhold, som jeg netop 1 Slutnimgen 
af mit Foredrag vil søge at give Forklarin- 
gen paa. 
Desuden ser vi indenfor den samme Strim- 
mel Land fremdeles, med gul Farve paa Kartet 
betegnet, store Strækninger; der indtages af saa- 
kaldte Porfyrer, Bergarter som vi f. Ex. finder 
i Toppene Kolsaas, Skougumsaas etc., I Asker 
og Bærum og paa Veien mellem Sandviken og 
Ringerike etc. Det er egentlig gamle størknede 
Lavastrømme, der har vældet op som ildflydende 
Masser og bredt sig ud over de forsteningsfø- 
rende Formationer. Beslægtede med disse gamle 
Lavastrømme og ligesom disse saakaldte eruptive 
Bergarter, er Berggrunden paa de store Stræk- 
ninger, der er betegnede med rødt paa Kartet; 
disse med rødt betegnede Bergarter, Graniter 
og Syeniter, saadanne Bergarter, som vi kjen- 
der fra Stenbruddene 1 Grefsenaasen og Tonsen- 
aasen, Bergarter, hvoraf Sokkelen paa Slottet, 
Universitetet, Storthingsbygningen og en Mængde 
andre Bygninger i Kristiania bestaar, har ogsaa 
engang været af Jordens indre oppressede Ild- 
mørjer eller Magmar, der er størknede til de 
faste vakre Bergarter, vi nu betegner som yngre 
(postilurisk) Granit og Syenit. 
OQgsaa disse paa Kartet med gult og 
rødt betegnede Bergarter, Porfyrerne og 
de yngre Graniter og Syeniter altsaa, 
