findes nu ikke eller omtrent ikke uden- 
for den nævnte Landstrimmel; udenfor 
denne paa begge Sider finder vi kun 
Grundfjeldets, Urbergets ensformige 
graat i graat. At give Forklaringen paa 
denne begrænsede Udbredelse af de store Byg- 
ningsled: de forsteningsførende Formationer, Por- 
fyrerne og de yngre Graniter og Syeniter, det 
er at gjøre rede for dette Landstykkes geologiske 
Historie; et særskilt Kapitel i denne Historie 
er ogsaa Dannelsen af Kristianiafjorden med dens 
Omgivelser. Men om vi ikke vil rive dette sær- 
skilte Kapitel altfor meget løst fra sin naturlige 
Sammenhæng med det hele Landstykkes Historie, 
hvori det indgaar, saa maa vi ganske kort tegne 
de store Drag af Dannelsen af hele denne Strim- 
mel Land, hvoraf Kristianiafjorden danner Græn- 
sen i ca. 13 Miles Længde i sydost. 
Vi vil altsaa 1 yderste Korthed Kapitel for 
Kapitel gjennemgaa denne Historie. 
Den ældste Berggrund vi støder paa her, 
er som sagt Grundfjeldet; dettes Qverflade maa 
have været i det hele og store temmelig jevn, 
plan, da derpaa afleiedes de nævnte forstenings- 
førende Formationers Lag gjennem lange Tids- 
rum i et Hav, som dengang bedækkede denne 
Strækning. Disse Lag af de forsteningsførende 
Formationer, hvis samlede Mægtighed er omtrent 
1200 Meter, blev oprindelig afleiede paa Havbun- 
den nogetsaanær horisontalt, vandret. 
Enhver, som imidlertid blot har kastet et 
Blik paa disse Lag 1 de Gjennemskjæringer, som 
Gaderne i Kristiania By flere Steder viser, (bag 
Trefoldighedskirken f. Ex.)ved, at de nu ikke 
ligger horisontale, men at de er opreiste 
og sammenfoldede. Saadanne sammenfoldede 
Lag findes overalt i Bergkjæder og forklares 
nu i Ålmindelighed af Geologerne paa følgende 
Maade: 
Om vi ifølge den Laplace-Kantske Theori 
antager, at Jorden oprindelig var en ildflydende 
Masse, som ved Afkjølingen har faaet en fast 
Skal, opbygget af den oprindelige Afkjølings- 
skorpe, saavel som af senere afleiede Lag og 
Eruptivmasser, saa er det klart, at saalænge Jor- 
dens Afkjøling endnu ikke er helt afsluttet, saa vil 
den sammendrage sig, som i Ålmindelighed er 
Tilfældet med Legemer, der afkjøles. Men da 
Skorpen er fast, vil den sammendrage sig min- 
dre, end det flydende indre, saalænge et saa- 
dant findes; nu kan man visselig ikke bevise, at 
Jordens hele Indre, indenfor den relativ tynde 
Skorpe, — der maa forholde sig omtrent som et 
Albleskal til Æblets Masse indenfor samme, — 
at det hele Indre er flydende, men sikkert er, 
at der i alle Fald paa en Mængde Steder under 
Skorpen maa befinde sig og har befundet sig 
store Masser af ildflydende Magmar. Hvordan 
vilde det nu gaa, om ved fortsat Afkjøling 
Skorpen paa Grund af sin faste Beskaffenhed, 
113 
trak sig ganske lidet sammen, medens de indre 
flydende Masser trak sig relativt mere sammen? 
Jo, i saa Fald maatte Skorpen blive for stor 
for det indre, der maatte dannes aabne Hulrum 
under denne. Dette modarbeides nu af Tyng- 
dekraften, der stræber at drage den faste 
SkorpesMasser indad mod Centrum; dette 
kan ske paa forskjelligt Sæt: 
I. Enten kan Skorpen langs svagere Linier 
slaa Rynker, ligesom paa et Æble, der tør- 
ker; disse Rynker, hvorved altsaa før ho- 
risontale Lag maa foldes, er Jordskorpens 
Bergkjæder; det er nemlig bevist, at selv 
faste Bergarter kan sammenfoldes og bøies, 
som plastiske, ved meget stærkt Tryk, 
eller Skorpen kan over større Strækninger 
synke ind; flere Havbækkener antages dan- 
nede saaledes, — eller 
Jordskorpen slaar vertikale Revner, og langs 
disse synker Stykker af Jordskorpen ind 
mod Centrum; disse Indsynkninger kaldes 
Forkastninger. 
Paa et af disse tre Sæt udjevner Tyngde- 
kraften Virkningen af Forskjellen i Sammentræk- 
ning hos Skorpen og det flydende Indre. 
Efter denne lille Digression vender vi til- 
bage til vort Landstykke mellem Mjøsen og Lan- 
gesundsfjorden. Som vi hørte, er de forstenings- 
førende Formationers Lag paa denne Strækning, 
i alle Fald mellem Eker og Mjøsen ikke læn- 
gere horisontale, men stærkt opreiste, fol- 
dede og sammenpressede. Dette viser, at 
vi her har for os en Del af en gammel Rynke 
af den sig sammendragende Jordskorpe, en gam- 
mel Bergkjæde altsaa, hvis Retning stryger om- 
trent SV—NO eller SSV—NNO. 
Men af denne urgamle Bergkjededannelse 
er der kun Spor tilbage; efter hvad Kjerulf 
har paavist, saa blev de Fjeldrygge af sammen- 
foldede Lag, der engang dannede sig her, alle- 
rede tidligt nogenlunde jevnede ved de nivelle- 
rende Kræfter, som Geologen med et Ord sam- 
menfatter under Betegnelsen Erosion. Regn 
og rindende Vand, Vinden, Havet, Frost og 
Hede, kort sagt Atmosfærilierne i det hele tæ- 
rer, som bekjendt, altid paa opragende Fjeld 
og stræber til at jevne det med Havets Niveau; 
dette har da ogsaa gjennem Aartusinders Løb 
skeet med den gamle Foldebergkjæde, som en- 
gang strakte sig mellem Mjøsen og Langesunds- 
fjorden; den blev atter jevnet til en nogenlunde 
plan Överflade i Havets Niveau, som Kjerulf 
forlængst har paavist. 
Efter at dette var indtruffet, efter at Tidens 
tærende Tand gjennem endeløse Tidsrum havde 
udjævnet Rynkerne 1 den gamle Foldebergkjæde, 
saa maa en Række af voldsomme Naturrevolu- 
tioner, om hvis storartede, kolossale Fænomener 
vi ikke kan gjøre os nogen rigtig Forestilling, 
have indtruffet paa denne Landstrækning. Iste- 
