121 
Allerede den Anskuelse, som man i Al- 
mindelighed nærer om Døden som saadan, er 
feilagtig. Man mener nemlig sædvanligvis, at, 
naar Mennesket er død, d. e. Aandedræt og 
Hjerteslag for bestandig har ophørt, da ogsaa 
samtlige Livsytringer straks ophører, og at 
legemet nu med en Gang udgjør en Masse, 
1 hvilken mtet mere lever og intet mere rører 
sig, og som straks hjemfalder til Forraadnelse. 
Dette forholder sig nu ikke saa; der gives 
tvertimod ikke en eneste Dødsmaade, ved hvil- 
ken det hele Menneske med ét Slag er død, 
og selv de, hvis Legeme bliver revet i Stykker, 
f. Eks. ved Eksplosioner eller andre Ulykker, 
gjør ikke nogen Undtagelse herfra. 
Allerede det endelige Ophør af de to vig- 
tigste  Livsfunktioner, nemlig af Aandedrættet 
og Hjerteslaget, hvorfra man i sædvanlig For- 
stand daterer Døden, sker ingenlunde altid sam- 
tidig. I Regelen standser Aandedrætsbevægel- 
serne tidligere end Hjertets Bevægelser, ja 
disse sidste kan endog undertiden usædvanlig 
længe overleve de første. Dette kan imidlertid 
ikke overraske, naar man betænker, at Hjertet 
i sine Bevægelser ikke udelukkende er afhæn- 
gigt af det centrale Nervesystem; men at det 
ogsaa 1 sig selv, nemlig i sine muskuløse Vægge, 
besidder Nerveapparater, som i nogen Tid kan 
underholde de automatiske Hjertebevægelser, 
hvortil kommer den bekjendte Ilagttagelse, der 
let kan gjøres navnlig ved lavere Dyr, at og- 
saa det af Legemet udtagne Hjerte endnu 1 
nogen Tid, hos Padder f. Eks. endog i timevis, 
fremdeles formaar at slaa. 
Denne Kjendsgjerning, der foranledigede 
ældre Forfattere til at betegne Hjertet som det 
Organ, der døde sidst, hvad der imidlertid, som 
vi senere skal høre, ikke er ganske rigtigt, 
bliver navnlig af Avisreferenter og af Publikum 
overset ved Bedømmelsen af, hvad der passerer 
ved Henrettelser; dette leder forsaavidt til 
falske Tydninger, som man gjør Hjerteslag 
ensbetydende med Livet, især det med Bevidst- 
hed og Følelse forbundne Liv, og derfor mener, 
at Forbryderen havde desto mere at lide, jo 
længere Hjerteslaget kunde paavises. Men 
dette er en aldeles feilagtig Slutning, baade 
fordi paa den ene Side Hjerteslagets Vedvaren 
efter Døden afhænger af individuelle Forhold, 
saaledes vil det hos unge og kraftige Individer 
vare længere end hos gamle og svagelige, og 
fordi paa den anden Side denne forskjellige 
Vedvaren ogsaa kommer tilsyne ved Henrettel- 
sesmethoder, ved hvilke, som f. Eks. ved Hals- 
hugning, man ikke kan tvivle om den øieblikke- 
lige Indtræden af Døden i snævrere Forstand. 
Derom * foreligger talrige lagttagelser, og 
man kunde i enkelte af disse Tilfælde endnu 
efter 10 Minutter føle Hjerteslaget, ja i et 
Tilfælde, efterat Liget straks var blevet obdu- 
ceret, kunde man endog efter to Timer ved 
mekaniske og elektriske Pirringer bevirke Kon- 
traktioner af Hjertet. 
Det modsatte kan imidlertid ogsaa fore- 
komme; Aandedrættet kan nemlig overleve 
Hjerteslaget. Dette sker ved alle Dødsmaader, 
ved hvilke Standsning af Hjerteslaget danner 
Dødsaarsagen, saaledes t. Eks. ved den saa 
hyppige pludselige Død ved Hjertelammelse paa 
Grund af Hjertefedt, eller ogsaa efter Beska- 
digelser af Hjertet, ophæver dets 
som straks 
Virksomhed. I disse Tilfælde kan endog Ved- 
kommende, efterat Hjertet allerede er aldeles 
ophørt at slaa, endnu tale nogle Ord, da der 
mellem Hjertets Stilstand og den fuldstændige 
Standsning af Blodets Kredsløb i Hjernen, med 
den deraf bevirkede Bevidstløshed, idetmindste 
hengaar nogle Øieblikke. —Saaledes obducerede 
jeg en Mand, der var bleven dræbt ved et 
Stik i Hjertet med en Trancherkniv, og hos 
hvem begge Hjertekammere og Hjerteskille- 
væggen  fandtes øgjennemskaarne paatværs, hos 
hvem altsaa Hjertefunktionens Ophævelse maatte 
have været øieblikkelig; denne Mand havde 
efter Stikket i nogle Øieblikke holdt sig opreist, 
og han var endnu 1 Stand til at sige de Ord: 
s Med mig er det forbi!* 
Et gruopvækkende Syn af herhenhørende 
Art har man gjentagne Gange iagttaget ved 
Hovederne af halshuggede Personer, nemlig en 
fordetmeste flere Ganges Opspærren og Tilluk- 
ken af Munden, der 
efter Luft. — Denne og andre Bevægelsesytrin- 
ger, t. Eks.  Øimenes Fordreming, har givet 
Anledning til det som Dbekjendt mangengang 
afhandlede Spørgsmaal, om ikke Bevidstheden 
endnu skulde være vedligeholdt 1 det afskaarne 
Hoved i nogen Tid efter Halshugningen. — Jeg 
maa besvare det benægtende, fordi ved Hals- 
hugningen Blodets Kredsløb i Hjernen øieblikke- 
lig ophører, naar samtlige Aarer, der leder 
Blodet til og fra Hjernen overskjæres, og fordi 
talrige, paa anden Maade gjorte Frfaringer 
viser, at Hjernen, der er ualmindelig følsom for 
Afbrydelser af Blodeirkulationen, reagerer navn- 
lig ved hurtig Bevidstløshed, hvilket t. Eks. 
allerede indtræder, naar blot de store Pulsaarer 
paa Halsen pludselig trykkes sammen. 
Men der gives imidlertid ogsaa andre sted- 
lige livsytringer, som undertiden vedbliver 
overraskende længe efter den i sædvanlig For- 
stand indtrufne Død. Herhen hører nærmest 
de organiske Vævs surstoffortærende (reduce- 
rende) Kraft. — Denne KFgenskab ved Vævene 
viser sig som bekjendt, saalænge Livet varer, 
paa en meget virksom Maade, og denne Fore- 
teelse danner jo det væsentligste af den hele 
ser ud som en Snappen 
Aandedrætsproces, til hvilken automatiske 
Aandedrætsbevægelser kun forholder sig som 
Midlet til Maalet. 
