Vierordt har angivet et interessant Fks- 
periment, hvorved man kan vise de levende Vævs 
raske Surstoffortæring. Holder man nemlig en 
tynd Finger (Barne- eller Damefingre egner sig 
især dertil) nær hen til en stærk Lyskilde og 
betragter saa den rosafarvede, gjennemskinnende 
Kant af Fingeren med et Spektroskop, det vil 
sige med et Instrument, i hvilket den gjennem 
en Spalte indfaldende Lysstraale ved et Prisme 
bliver opløst i de bekjendte syv Regnbuefarver, 
ser man det karakteristiske Spektrum af 
det surstofholdige Blod, nemlig to mørke, ver- 
Saa 
tikale Striber i Spektrets grønne Del, de saa- 
kaldte .. Blodbaand*. Tilsnører man nu lste Led 
af Fmgeren med et Baand, saa bemærker 
man, hvorledes efter nogle faa Øieblikke de to 
Blodbaand flyder sammen til et eneste bredt. 
det vil sige. at det surstoffrie Blods Spektrum 
dukker op, hvilket atter gaar over 1 det første, 
naar man løsner paa det omsnørende Baand. 
Denne surstoffortærende Kraft beholder de 
organiske Væv ogsaa endnu nogen Tid efter 
Døden, hvorom man f. Eks. kan overbevise sig 
ved, at man bringer Blod, der er taget af et 
nylig dræbt Dyr tilligemed et Stykke Kjød af 
dette Dyr'ii (et afstænger det ved et 
Olielag fra den ydre Luft og undersøger det 
spektroskopisk. Man vil da se, hvorledes efter 
kort Tid det Blodlag, som er i umiddelbar Berøring 
med Kjødstykket, antager en mørk Farve, som 
breder sig videre, og hvorledes dette Parti af 
Blodet nu, istedenfor som tidligere at vise to 
Blodbaand, viser bare ét, nemlig det surstoffrie 
Blods. Af dette endnu efter Døden vedvarende 
Surstofforbrug af  Vævene, det klart, 
hvorfor Ligblod under normale Forhold stedse 
har en mørk Farve. 
En videre Livsytring er Varigheden af 
Muskelirritabiliteten, det vil sige Musk- 
lernes Evne til ved Pirring, navnlig elektrisk 
Pirring, at trække sig sammen og gjøre kramp- 
agtige Bevægelser. Hos lavere Dyr er denne 
Ytring især paafaldende, og det er navnlig al- 
Glas, 
bliver 
almindelig bekjendt, hvorledes Fiskenes Kjød, 
selv efterat det er skaaret i Stykker, endnu 
længe gjør krampagtige Ryk, naar det berøres. 
Hos Mennesket har man 1 denne Retning an- 
stillet systematiske Forsøg og fundet, at efter 
den naturlige Død Musklernes, især Ansigts- 
musklernes, * Irritabilitet for KFlektricitet, kan 
vedligeholde sig i 2—83 Timer; hos sunde og 
kraftige Individer, der er død en pludselig, 
voldsom Død, f. Eks. hos henrettede, kan 
denne Ytring endog iagttages efter seks og flere 
Timers Forløb. 
Qgsaa de saakaldte glatte Muskeltrævler, 
som blandt andet findes i stort Antal i Huden, 
beholder sin Kontraktionsevne nogen Tid efter 
Døden, saaledes at det f. Eks. hos henrettede 
er lykkedes 1 de første Timer efter Henrettel- 
"en 
sen ved elektrisk Pirring at frembringe den 
saakaldte Gaasehud. Ligeledes viser Tarmene 
endnu i nogle Minuter efter Døden de dem i 
levende Live tilkommende eiendommelige, orm- 
formige Bevægelser; og disse kan fremkaldes 
ved Pirring, efterat de allerede er ophørte. 
Interessant er ogsaa Varigheden af de saa- 
kaldte Flimmerbevægelser. Der gives nem- 
lig visse Celler, der paa OQverfladen har haar- 
agtige Forlængelser, som 1 det levende Legeme 
er i livlig Bevægelse.  Saaledes er f. Eks. 
Tuftrørenes og deres Grenes Slimhinde beklædt 
med saadanne Geller. TI de almindelige Flim- 
merceller ophører Bevægelsen af de haaragtige 
Forlængelser allerede 1 faa Øieblikke efter 
Døden; der giver dog visse (Celler, som fore- 
kommer frit i den mandlige Sæd, og som be- 
staar af en liden ægformet Kjerne med en 
eneste traadformig Forlængelse (Spermatozo- 
iderne), hvilke viser en mærkelig Seiglivethed, 
saa at man hos pludselig døde kraftige Mænd 
endna paa den anden, i sjeldne Tilfælde ogsaa 
paa den tredie Dag kan iagttage disse Traades 
Bevægelser, følgelig paa en Tid, da alle øvrige 
Livsytringer allerede forlængst er ophørt. 
Denne Seiglivethed er desto mere paafaldende, 
som der handles om mikroskopiske Danmnelser, 
der kun kan sees ved stærk Forstørrelse. Det 
viser at ikke, som man i fordums 
Dage mente, Hjertet er det Organ, der dør 
sidst hos Mennesket, men mærkeligt nok disse 
smaa bitte, for det ubevævnede Øie usynlige, 
(eller, hvilke man just paa Grund af denne 
deres Lidenhed allermindst skulde have tiltroet 
saa overordentlig Seiglivethed, der bringer 
til i hele Dage at overleve Døden i snæv- 
Forstand. 
Jeg gaar nu over til de øvrige Forandrin- 
ger, som efter Døden kan ske med det menne- 
skelige Legeme. Man kan inddele disse i to 
Hovedgrupper, af hvilke den første omfatter 
de Forandringer, der foregaar straks og i den 
første Tid efter Døden, og som derfor ogsaa 
kan ansees som Tegn paa en virkelig imdtraadt 
Død, medens de Forandringer, som Liget senere 
undergaar, hører til den anden Gruppe. 
Af den første Gruppes Forandringer vil 
jeg alene omtale tre: Legemets Afkjøling, 
Dannelsen af de saakaldte Dødspletter og Døds- 
stivheden. - 
Under normale Forhold viser sig sædvan- 
sig altsaa, 
dem 
rere 
lig allerede i Dødstimen en Synken af 
Legemstemperaturen, der efter Døden 
skrider stedse hurtigere fremad, indtil Legemet 
endelig 'er. fuldkommen afkjølet, hvorved Tem- 
peraturen paa Grund af den paa Hudens Over- 
flade stedfindende Vandfordampning og deraf 
følgende Varmebimden i Reglen synker noget 
under den omgivende Lufts Temperatur, hvoraf 
man kan forklare sig den paafaldende Kulde 
