Jo mere Legemet er udsat for 
den frie Luft, desto hurtigere paafølger Af- 
kjølingen, medens f. Eks. Lig, der er blevet 
liggende i Klæder eller i Senge o. lign., for- 
holdsvis længere bevarer Legemsvarmen. — Hur- 
tigst afkjøles af let begribelige Grunde Ligene 
af Ihjelfrosne og Druknede. — OQgsaa personlige 
Omstændigheder er af Indflydelse. — Saalcdes 
afkjøles Ligene af Børn hurtigere end Ligene 
af Voksne, og magre Personers lig hurtigere 
end —velnærede. Meget fede Personer kan 
under sædvanlige Omstændigheder endnu den 
følgende Dag føles varme, medens ellers i Reg- 
len den ydre Afkjøling af Lig paafølger i 
Løbet af 8—17 Timer. 
Den Grændse, hvortil Legemstemperaturen 
maa være sunken, forat Individet allerede alene 
af den Grund kan erklæres for død, lader sig 
ikke nøiagtig bestemme. — Nasse, der med sit 
Thanatoskop, det vil sige et gjennem Spise- 
røret i Maven indført 'Thermometer, under$øgte 
de døendes og dødes Forhold i denne Retning 
betragter hos kvalte, navnlig druknede, 25? OC., 
hos de af kroniske Sygdomme døde 16 som 
den yderste Grændse. At dette ikke er ganske 
rigtigt, viser næsten ihjelfrosne, som kan være 
afkjølede langt mere og dog endnu kan reddes 
ved energisk Behandling, hvorfor ogsaa Frfa- 
ringerne paa Pattedyr taler. Walther kunde 
afkjøle voksne Dyr lige til 99 C., unge endog 
til 50 C., og ved kunstigt Aandedræt og Op- 
varmning atter bringe dem tillive. — Dyr, der 
ligger i Vinterdvale, taaler endog endnu lavere 
Temperaturer. Efter Valentin bliver de søy- 
nige, naar deres Temperatur synker indtil 159, 
hos Ligene. 
ved 69 falder i en let, ved 1.69 i en dyb 
Søvn. — En Afkjøling til 0" taaler de ikke, 
men de vaagner, -forinden 
sunken saa lavt*). 
Temperaturen er 
Interessant er den Kjendsgjerning, at Le- 
gemstemperaturen stiger ved mange Døds- 
maader kort før Døden, og at den ogsaa efter 
Døden fremdeles kan stige. Saadanne 
Temperaturforøgelser før og efter Døden fore- 
kommer ved de saakaldte akute Infektionssyg- 
domme, navnlig ved Kolera, ved hvilken man 
efter Døden har iagttaget en Temperaturfor- 
høielse af indtil 449 og derover; undertiden har 
man bemærket Temperaturforhøielser, der endog 
overstiger de høieste Febertemperaturer. Om 
Aarsagen til dette vides foreløbig intet bestemt, 
dog synes det at være hurtige Opløsningspro- 
cesser, der hidfører dem. 
Ved Dødspletter forstaar man rødagtige 
eller violette Farveforandringer af Huden, der 
*) Blodets normale Temperatur hos det levende 
Menneske er som bekjendt omtrent 37* UC. 
Overs. Anm. 
123 
optræder i Form af flere, lidet udbredte Pletter, 
som paa de lavest liggende Steder af Legemet 
kommer i Stand ved, at Blodet af Tyngden 
drives nedover og derved i Begyndelsen fylder 
Hudkarrene paa disse Steder sterkere og senere, 
idet det siver igjennem Karvæggene, gjennem- 
væder Hudvævet. Da Liget sædvanlig ligger 
paa Ryggen, finder vi Dødspletterne i Regelen 
paa liegemets Bag- og NSidepartier. Straks 
efter Døden, i sjeldne Tilfælde allerede i Døds- 
timen, faar Huden her, medens den paa de 
høiere liggende Steder stedse mere viser den 
bekjendte Ligbleghed, en blaaviolet Farve, der 
bliver mørkere og mørkere, og allerede efter 
faa (3 til 10) Timers Forløb har den hele 
Rygflade, med Undtagelse af de Stedery som 
Legemet hviler paa, og som derfor trykkes og 
holder sig blege, faaet en skidden violet Farve, 
og Farven bliver desto mørkere, jo mere Blod 
der har været i Liget, jo mere flydende, det 
er blevet, og jo længere Tid der er hengaaet 
siden Døden. Opadtil afbleges Farven og gaar 
efterhaanden over til den sædvanlige Ligbleghed. 
Forblev Licet ikke som sædvanlig liggende 
tan) D OD 
paa Ryggen, men paa Ansigtet, saaledes som 
det navnlig efter voldsomme Dødsmaader kan 
hænde, danner Dødspletterne sig ikke paa 
Ryggen, men paa Legemets Forside, og 
Liget kan derved faa et aldeles fordreiet 
Udseende, især hvis Hovedet kom til at ligge 
nederst. — Ligeledes finder vi, at hos hængte, 
der ikke straks bliver taget ned, er Overkrop- 
pen bleg, Underkroppen, i Særdeleshed Benene, 
er desto mørkere violet, jo længere Legemet 
har hæneot. 
Af det sagte fremgaar den medicinske, 
især den retsmedicinske Betydning af Døds- 
pletterne. De er ikke alene af Vigtighed som 
Tegn paa den virkelig indtraadte Død, men de 
hjælper ogsaa til at udfinde den Tid, som om- 
trent er forløbet siden Døden, og i hvilken Stilling 
Liget er blevet liggende. Desuden giver Be- 
skaffenheden af Dødspletterne undertiden værdi- 
fulde Holdepunkter for Bestemmelsen af Døds- 
maaden. —Saaledes er f. Eks. den fuldstændige 
Mangel paa Dødspletter eller deres paafaldende 
svage Udvikling Tegn paa Død ved KForblød- 
ning; ligeledes kan deres usædvanlige Karve 
henlede Opmærksomheden paa visse Arter af 
Forgiftning. Saaledes finder vi ved den typiske 
Kuloxydforgiftning paafaldende røde Dødspletter 
og tillige den 
tiden som sminket med rødt, 
øvrige Hud rosenfarvet, under- 
fordi Blodet ved 
Kuloxydets Indvirkning faar en paafaldende 
rød Farve, der ogsaa vedvarer efter Døden. 
Ogsaa efter Forgiftning med Blaasyre, navnlig 
som Oyankalium, findes der lyserøde  Døds- 
pletter, og desuden viser de Lig, som har været 
