mekaniske Indvirkninger, der virker lodret mod Or- 
ganets Længdeaxe. Var derfor hos vedkommende 
Alger de mekaniske Væv formede til en Huleylinder, 
eller dannede de en Række enkelte Strenge ordnede 
paa en Flade saa langt som muligt fra Organets Midt- 
punkt — da vilde man have en Tilpasning i Retning 
af større Bøiningsfasthed. Dette findes imidlertid 
ikke hos nogen Alge, hvilket burde have ført til den 
Slutning: Algerne gaar ikke ud paa at være bøl- 
ningsfast konstruerede, ikke tilat W., for at benytte 
Schwendeners Ramme for mekaniske Konstruktioner, 
putter ind i den Ting, som aldeles ikke deri hører 
hjemme. 
Det samme er Tilfældet med det andet Exempel 
paa Bøiningsfasthed; 2) Cellevæggene er inkrusterede 
med Kalk. I saa Fald er rigtignok Bøiningsfasthed 
opnaaet, men som W. selv indrømmer til Skade 
for vedkommende Planters Modstandsevne. Kalk- 
aflagringen har derfor tydeligvis ikke til Hensigt 
at frembringe Bøiningsfasthed og er ingen bøinings- 
fast Konstrukti0n*). 
Tilfælde 3). Søilefaste Konstruktioner i Hapte- 
rerne af Laminaria digitata kan maaske have sin 
Rigtighed. Disse skal modstaa Tryk, der virker i 
Tængderetningen, mere eller mindre parallelt med 
Organets Axe, og har til den Ende de mekaniske 
Celler ordnede til en Cylinder i Overfladen. Kun er 
at bemærke, at Bevis her som næsten overalt ellers 
mangler for, at de Celler, der betegnes som mekani- 
ske, virkelig ogsaa er det. De yderste Celler er kun 
meget lidet mindre end de centrale, og (efter Figu- 
ren) ikke synligt mere tykvæggede. Den Mængde 
Cellulose mere, som i disse Hapterer vil være ophobet 
i Periferien mod i Centrum, er derfor meget liden, 
og en yderst tvivlsom Basis for en ,søilefast 
Konstruktion*, saameget mere som det er et gjen- 
nemgaaende Træk i alle Algers Bygning, (som 
i alle de Planters, der mangler udviklet Epidermis), 
at Cellerne bli'r mindre udimod Periferien. Og 
endelig vil man ved at kaste et Blik paa Tavle IV 
Pag. 46—50 se, hvorledes W. 1 andre Tilfælde tyder 
som særlig mekaniske saadanne Celler, der ligger nær 
Centrum og er mange Gange større end de perifere 
Celler, uden at de har tykkere Vægge end de ifølge 
sit større Omfang alene maatte have, og uden at Væg- 
gene — saavidt af Hr. W.s Arbeide kan sees — paa 
nogen Maade er paaviste at have særlig mekaniske 
Egenskaber. Det hele gjør saaledes et yderst vil- 
kaarligt Indtryk. 
Her kan være Stedet til at nævne det Prin- 
eip, efter hvilket W. paa mange Steder. bedøm- 
mer, om et Vævparti er mekanisk eller ikke: 
Han siger f. Ex. paa Pag 19 om GCellevæggene (1 
Hapteren hos Chorda filum) ,som her ogsaa er stærkt 
lysbrydende og derfor kunne antages at være meget 
holdfaste*. Denne Slutning kommer igjen paa ad- 
skillige Steder, men er å priori aldeles uberettiget, 
idet hverken af andre eller af W. selv nogen con- 
stant Sammenhæng er paavist mellem en Membrans 
større Lysbrydningsevne og dens Holdfasthed. Det er 
muligt, at de to Egenskaber oftest hænger sammen, 
men noget Åarsagsforhold fmder ingenlunde Sted, og 
man kjender Exempler paa stærkt lysbrydende Vægge, 
som aldeles ikke har noget med mekanisk Væy at gjøre. 
Og de Grunde, som har ført W. til at anse stærkt 
lysbrydende Vægge for særlig holdfaste, er lige lidet 
stikholdige som Slutningen selv. Paa Pag. 12 anfø- 
rer han efter Reinke Forsøg med tørrede See 
af Laminaria-Løv, hvilke viser, at dette 1 tør Til- 
stand bærer meget mere end efterat det er mættet 
med Vand. Deraf sluttes, at stærkt vandholdige 
Membraner er mindre holdfaste end vandfattige. 
Det er imidlertid ganske utilladeligt paa denne Maade 
*) Ad Punkt 4, hvor Referenten har gjort en Feil. 
127 
at overføre, hvad der gjælder for døde Bladstrim- 
ler til at pjælde de enkelte Membraner i den 
levende Organisme, og det er en ugrundet Hypothese 
til, at Lysbrydningen uden videre tillader Slutninger 
om Membranens Vandholdighed. 
Hvad nu B.: Dragninesfaste Konstruk- 
tioner angaar, saa er disse for Algerne af langt 
større Vigtighed end de bøimingsfaste, og Indretnin- 
ger beregnede paa at gjøre Alverne modstandsdyg- 
tige mod det parallelt Længderetningen virkende Drag, 
som Bølgerne udøver, findes udentvivl, medens de 
bøiningsfaste Konstruktioner altsaa er mere end tvivl- 
somme. Imidlertid gjælder for dem netop, hvad der 
omialtes: at W. kun 1 faa Tilfælde har gode Grunde 
at støtte sig paa, naar han lægger Beslag paa visse 
Celler som specifikt mekaniske. Det vilde imidlertid 
tage for megen Plads at gjennemgaa de enkelte Til- 
fælde hver for sig, og jeg maa indskrænke mig til 
enkelte Antydninger. 
Vel det vigtigste nye, W. har opstillet med Hen- 
syn til Dragningsfasthed, er, at der skal være et gjen- 
nemgaaende Princip i Algernes Bygning, at de bli- 
ver stærkere, jo nærmere man kommer Basis. Bøl- 
gernes Drag tiltager fra Spidsen mod Basis, derfor 
er Algerne saaledes indrettede, at de i sine nedre 
Dele ogsaa gjør større Modstand mod Draget end 1 
de øvre. Der er nævnt endel Exempler paa dette. 
Saaledes blir endel Alger ligefrem tykkere mod 
Basis og derfor mere holdfaste, andre faar henimod 
Basis tykkere Vægge eller særlig mekaniske (?) Cel- 
ler, hvorved det samme opnaaes. Det er muligt, at 
den særegne Maade, hvorpaa Algerne er udsatte for 
Dragning, kan have fundet sit Udtryk i slige Tilan- 
pasninger; imidlertid findes der saa talrige Alger, der 
intet saadant viser, som tværtimod blir overordentlig 
meget tyndere mod Basis, at Principet blir tvivlsomt, 
saasnart ikke disse er tagne med i Betragtning og 
forklarede paa den ene eller anden Maade. De det 
er de intetsteds hos W., hvorfor det hele Bygnings- 
princip* blev meget problematisk, indtil videre Un- 
dersøgelser derover er udførte. Selv hos Alver, som paa 
en Hovedstamme bærer stærke Forgreninger, der 
skulde gjøre Fortykkelsen af de nedre Internodier i 
Forhold til de øvre særlig ønskelig, synes (efter Af- 
bildninger) Principet ofte ikke at gjøre sig gjældende, 
eller det modsatte: at Stammen blir tyndere mod 
Basis, at finde Sted, uden at det er sikkert eller 
sandsynligt, at der sker nogen Forøgelse i Styrken 
mod Basis, hvilken kunde opveie Fortyndelsen. Imid- 
lertid er det, som sagt, muligt, at denne Indvending 
ved senere Undersøgelser kan fjernes. Vigtigere er 
det, at denne OQrganets eller Væggenes Aftagen i 
Tykkelse mod Spidsen har sin naturlige Forklaring 
deri, at Algerne, som de fleste andre Planter , voxer 
i Spidsen. De nederste Dele er derfor ogsaa altid 
de ældste, og jo ældre en Plantedel er, desto tykkere 
vil den i Almindelighed være, og desto tykkere Celle- 
vægge vil den have. Det er nu ikke bleven mig klart, 
om Hr. W. vil forklare hele dette gjennemgaaende 
Prineip i Algernes Voxemaade som en Tilpasning 
for at skaffe de nedre Dele større Holdfasthed. For 
en saa gjennemgribende Theori maatte det imidlertid 
fordres meget grundigere Beviser, end W. leverer, 
især ved sammenlignende lagttagelser paa Alger, som 
lever frit, og beslægtede fastsiddende. Og hvorledes 
er det med Alger, der, som Laminariabladene, har 
sin yngste Del ved Grunden? Dette er der heller 
ikke taget Hensyn til, og det er dog af Vigtighed for 
Spørgsmaalet ; 
Jeg vil her springe over , Forstærkningsrhizi- 
nierne*, paa hvilke vel kjendte Organers Funktion 
der gives en, maaske noget for ensidig, Forklaring 
og omtale Forstærkningshypherne, særlig stær- 
ke Cellerader, der tidligere er kjendte fra Fucus- 
arterne og tydede som et Slags mekanisk Skelet, der 
