efter at have kravlet op til Toppen, betragtet 
Udsigten en Stund og frosset tilstrækkelig for 
at have Valuta for sit møisommelige Arbeide, 
skyndsomt gaar ned for at finde Husly, mmden 
Mørket falder paa. Her skulde man med fuld 
Oppakning søge at komme op og i denne ublide 
Region slaa Leir for en længere Tid. Langley 
forlodAllegheny "de Juli 1881 og rejste i 8 
Dage paa Jernbane til San Francisco, derpaa 
kjørte han i flere Dage, og saa maatte han, 
før han naaede Mount Whitney, gaa gjennem 
en brændende Ørken, hvor Thermometret i 
Skyggen stadig viste over 409, og hvis eneste 
Afveksling var udtørrede Saltsøer og Skeletter 
af Mennesker og Dyr, der havde bukket under 
for de Strabadser, en Reise gjennem disse øde 
Egne medfører. Alt gik imidlertid godt, og 
et Observationssted blev snart funden ved Foden 
af Fjeldet 1150 m. over Havet (Lone Pine) og 
straks efter valgtes et andet 2400 m. høiere 
op — Mountain Camp —, hvorfra samtidige 
lagttagelser skulde foretages. At komme op 
her var naturligvis den vanskeligste Del af hele 
Reisen, men efter hele 8 Dages besværlig Op- 
stigning lykkedes det endelig at faa bragt alle 
Instrumenter og den øvrige Bagage med en 
Vegt af flere tusinde Pund uskadt frem, og 
Observationerne kunde begynde. 
Oppe paa Mountain Camp var Atmosfæren 
af en sjelden Renhed, og Himlens Farve end- 
mere dybblaa, end Langley nogensinde før havde 
seet den selv i Egypten og paa Etna. De la- 
vere Luftregioner gav Indtryk af et oprørt Hav; 
den Vind, som blæste heroppe, var en anden 
end den, som observeredes i Lone Pine, og den 
førte med sig Støv, der engang havde tilhørt 
Kinas Jordbund og ved Vinden var ført over 
det stille Ocean. , Vi befandt os 1 de øvre 
Luftstrømmes Region, og vor Stilling var ud- 
merket til at observere Forskjellen mellem Sol- 
straalerne, naar man iagttager den i de høiere 
Luftlag og paa Bunden af Atmosfæren". Men 
hvor mange Vanskeligheder man end havde at 
overvinde, fik dog Langley fuld Valuta for alle 
de Strabadser, han maatte udholde, thi denne 
Ekspedition bragte virkelig Videnskaben frem 
et Skridt, da den leverede uomstødelige Beviser 
for, at den ældre Theori om, hvorledes Atmo- 
sfæren paavirker de forskjellige Lysstraaler, ikke 
er korrekt. I Modsætning til tidligere Anskuel- 
ser, at det var de mørke infrarøde Straaler, 
som blev mest absorberet, paaviste nu Langley, 
at det tvertimod er de synlige Straaler og spe- 
cielt de, som. ligger i Spektrets mere brydbare 
Del, som lider den sterkeste AÅbsorption i vor 
Atmosfære. Men naar dette er Tilfælde, er 
det, som vi kalder hvidt Lys, ikke Summen af 
alle de forskjellige Straaler, Sollyset indeholder, 
men kun Summen af dem, som naar os; det 
hvide Lys kommer altsaa istand hernede paa 
156 
Jorden derved, at Spektrets forskjellige Farver 
bliver absorberet i forskjellig Grad og det paa 
den Maade, at Atmosfæren absorberer mere orange 
end rødt, mere grønt end orange, mere blaat 
end grønt. Men Følgen heraf vil jo være, at 
høiere op i Luften, hvor altsaa ikke de blaa 
Straaler er absorberet saa sterkt som nede paa 
Jorden, Sollyset vil vise sig mere blaaagtig. 
Og kunde man tage Atmosfæren bort eller 
komme udenfor dette Lufthav, som alle Straa- 
ler maa passere, før de kommer til os, vilde 
vi se Solen som en stor blaa Skive paa 
Himmelhvelvingen. Hvis nu vor Jord ikke 
havde dette Lufthylle eller, hvad der kommer 
ud paa det samme, Atmosfæren ikke kunde ab- 
sorbere lyse Straaler, som kommer fra Solen, 
eller mørke Straaler, der udstraaler fra Jorden, 
saa har Langley fremdeles af sine Undersøgelser 
udledet, at da vilde selv 1 de tropiske Egne, 
hvor dog Solstraalerne falder lodret ned, Tem- 
peraturen neppe stige over * 20000. Alt Liv 
vilde forsvinde fra Jorden. 
Af denne vigtige Sats, at Solen udenfor 
vor Atmosfære viser sig blaa, følger nu, at den 
er varmere, end man tidligere havde antaget, 
Solkonstanten maa have en større Værdi end 
den, Pouillet fandt. Thi jo mere et Legeme 
bliver opvarmet, desto flere Straaler udsender det 
mod den violette Del af Spektret, og derfor er 
den blaa Farve hos en Lyskilde i Virkelighe- 
den et Maal for den Intensitet, hvormed det 
gløder. Langley har endnu ikke dristet sig til 
at beregne Solens effektive Temperatur 9: den 
Temperatur, som et Legeme dækket med Kjøn- 
røg maatte have, forat det kunde udstraale 
ligesaamegen Varme, som den Solen sender os. 
Her er der endnu en Lakune, som det er Frem- 
tiden forbeholdt at udfylde. Men før det kan 
ske, maa man have en nøiagtig Bestemmelse af 
Solkonstanten, der jo af Pouillet var funden til 
1.7, men blev forøget af Orova til 2.3, af Violle 
til 2.5 og nu sidst af Langley til omtrent 3.0. 
Til de vigtige Resultater, som Langley har 
erholdt af sin Ekspedition til Sierra Nevada, 
kan man ogsaa regne, at han betydelig har ud- 
videt det tidligere Kjendskab til Solspektrets 
Udstrækning. En af de første, som opdagede 
Tilstedeværelse af mørke Straaler udenfor Spek- 
trets violette Parti, var Abney. Han viste, 
at de paavirker den fotografiske Plade; paa 
denne Maade kunde man altsaa lære at kjende 
Bølger, hvis Længde var mindre end 0.39 Mikron. 
Langley har med sit Bolometer fulgt Solspek- 
tret udenfor de røde Straaler ligetil 5.3 Mikron, 
saa at altsaa nu Spektret har faaet en Længde, 
der er mere end 10 Gange saa stor som det 
synlige Spektrum. i 
I en anden Henseende har ogsaa de gamle 
Anskuelser maatte vige for de nyere Undersø- 
gelser. Tidligere mente man, at den varmeste 
