snart bevist, at en Mængde slige Ophobninger 
ikke i Længden kunde bestaa, da den gjeusidige 
Tiltrækning mellem deres enkelte Partikler ikke 
vilde være tilstrækkelig til at beskytte dem 
mod den opløsende Virkning, Solen og Plane- 
terne vilde have paa dem. De forskjellige For- 
skere blev derfor Skridt for Skridt ført til den 
Hypothese, at dette kosmiske Stof istedenfor at 
være forenet i en eller flere Hobe udbredte sig 
over hele den Bane, det gjennemløber, saa at 
det kom til at danne en sammenhængende Ring. 
Hvis vi antager, at de af de forskjellige Meteo- 
riter beskrevne Baner kun lidet afviger fra hin- 
anden, saa vil alle Partikler i en og samme 
Del af Banen bevæge sig næsten parallelt. Stø- 
der nu Jorden paa denne Meteoritring, saa vil 
den én Gang hvert Aar paa samme Dag møde 
en Skare Stjerneskud, hvis Baner altsaa i Virke- 
ligheden er parallele rette Linier, men som for 
ud fra et og samme 
paa samme Maade, 
i en lang Allé ryk- 
Tagttageren synes at straale 
Punkt paa Himmelkuglen, 
som man synes, at Træerne 
ker hinandennærmere, 
jo fjernere de er. Lad 
os, for bedre at forstaa 
denne Virkning af Per- 
spektivet, antage, at 
AB (Fig. 4)eret Styk- 
ke af Jordoverfladen, 
CD og EF de Grænser, 
indenfor hvilke Meteo- 
riterne er synlige. 
Gjengiver nu de pa- 
rallele Linier Stjerne- 
skuddenes Baner, og 
antages en lagttager 
at befinde sig 1 0, 
saa er det klart, at 
en Meteorit. hvis Vei 
er nm, som altsaa sti- 
ler lige mod O, vil 
kun vise sig som et 
lysende Punkt, der 
stadig vinder i Luys- 
styrke, jo nærmere Meteoriten kommer Grænsen 
CD. Den vil følgelig synes ikke at have nogen Be- 
vægelse. Anderledes deri- 
mod med en Meteorit, 
som bluser op i n” og 
slukkes i m” eller en, 
som bevæger sig efter 
Linjen n'm'. Begge vil 
synes at flytte sig en 
Strækning, der viser sig 
under Vinklerne n”Om” 
og n'Om”, og man ser ME 
uden videre af Figuren, > - BEFig. 5. 
at længere Meteo- 
riten er fjernet fra den, styrer lige paa 
lagttageren, desto længere Vei synes de at have 
Jo 
som 
180 
tilbagelagt paa Himmelkuglen, 1 første Tilfælde 
N”M” i andet NM". Tegner man da ind alle 
disse paa et Stjernekart, saa vil man se, at de 
forlængede tilbage viser sig, som om de alle 
udgik fra samme Punkt (Fig. 5), Meteorit- 
sværmens Radiationspunkt, hvis Beliggenhed alt- 
saa er at søge der, hvor en Linje parallel Me- 
teoriternes Bane og udgaaende fra Iagttagerens 
Øie træffer Himmelkuglen. 
Radiationsfænomenet fik saaledes ved disse 
kontinuerlige Ringe en naturlig Forklaring; den 
aarlige Periode i Fænomenet kom istand derved, 
at Jorden skar Meteoritbanen, og man undgik 
ved denne Hypothese at gjøre nogensomhelst 
vilkaarlig Antagelse om Ringens Omløbstid. Op- 
stiller man nu visse Hypotheser om Meteoriter- 
nes Hastighed, saa kan man ved Hjælp heraf i 
Forbindelse med Jordens Bevægelse, der er ful- 
stændig kjendt, og den iagttagede Radiation 
ogsaa beregne den Bane, en saadan Sværm af 
Meteoriter har og finde den Vinkel, som Ringen 
danner med Jordbanen. For Perseiderne fandt 
Erman, der var Fa- 
der til denne Theori 
om de kontinuerlige 
Ringe, at Ringen hel- 
der 5609 mod Jordba- 
nen, men nøilere at 
bestemme Perseiderne 
vovede FErman ikke, 
thi han besad et alt- 
for ufuldstændigtMate- 
riale til, at han kunde 
gaa 1gang med nøiere 
og mere indgaaende 
Beregninger. 
I hele 25 Aar 
herskede Ermans The- 
ori ganske uindskræn- 
ket trods de Mangler, 
der klæbede ved den; 
thi den formaaede ikke 
at give en fuldstæn- 
dig Forklaring over 
Åarsagen til Bevægelsen hos Ringpartiklerne. 
Enkelte Forskere fandt ogsaa denne Theori 
meget utilfredsstillende og mente ved sine Un- 
dersøgelser at have fundet, at der var en Ana- 
logi mellem de af Stjerneskuddene i Rummet 
beskrevne Baner og Kometbanerne, og at som 
Følge deraf det var langt sandsynligere at antage, 
at Stjerneskud var et Produkt af Kometmasser- 
nes Spredning. Idéen, at der skulde bestaa en 
nær Forbindelse mellem Stjerneskud og Kome- 
ter, er ikke ny. Uden at vi behøver at tage 
Kepler til Indtægt for denne Anskuelse, skal 
vi kun nævne, at Chladni udtalte den alle- 
rede i 1819; men ingen er kommen Sandheden 
saa nær og har saa nøie præciseret den Anta- 
gelse, at der bestod et Slegtskab mellem Kome- 
