ter og Stjerneskud, som Amerikaneren Kirk- 
wood. I 1861 offentliggjorde han sin Theori, 
men den fandt ikke Medbold i den lærde 
Verden.  Erman var en altfor stor Autoritet 
til, at hans Mening kunde rokkes af en ube- 
kjendt Tænker hinsides Oceanet. Derfor var 
ogsaa Kirkwoods Arbeide vel forvaret i det 
Tidsskrift, hvor det blev trykt, og det havde 
visselig den Dag i Dag været ukjendt, hvis 
han ikke havde publiceret det paany 1 et Skrift, 
han udgav i 1867. Da var den rette Tid kom- 
men til at tage op hans Anskuelser og disku- 
tere dem, thi hans Landsmand Newtons Arbei- 
der over Stjerneskud og de rige Stjernefald 1 
1866 havde bevirket, at man ikke længere 
blindt antog en opstillet Hypothese. Man gik 
nu ud fra lagttagelser og byggede paa dem 
Theorier. Skulde man komme nogen Vei med 
Udforskningen af Stjerneskuddenes Oprindelse, 
maatte man vide Stjerneskuddenes absolute Ha- 
stighed i Rummet. Men da man i Begyndelsen 
af 60-Aarene havde fundet Loven for Stjerne- 
skuddenes daglige Variation og erkjendt, at 
denne var en Følge af Meteoriternes Banebe- 
vægelse i Forbindelse med Jordens, udledede 
Newton og Schiaparelli næsten samtidig, at Me- 
teoriternes  Gjennemsnitshastighed var omtrent 
1.45 Gange større end Jordens. Nu vandrer 
Jorden rundt Solen i en Kurve, der meget nær 
er en Cirkel; skulde Meteoriterne have saa stor 
Hastighed man havde fundet, maatte deres Bane 
være det Kepgiesnit, man kalder Parabel, eller 
en Bane, som nærmede sig sterkt til den. Nu 
er det et bekjendt Faktum, at medens man 
for at konstruere en Cirkel maa kjende ét Punkt, 
Cirklens Centrum, og én Afstand, Cirklens Ra- 
dius, saa er det nødvendigt, (nærmere at begrunde 
det, kan vi ikke her gaa ind paa), for at kon- 
struere en Parabel at kjende tre Ting, nemlig 
Parablens Brændpunkt, et Punkt i Kurven og 
Retningen af Tangenten, som berører Parablen 
i det givne Punkt. Men disse besidder vi 
saavel for Perseiderne som for Leoniderne. 
Brændpunktet i den parabolske Bane er Solen, 
det givne Punkt i Kurven er det, hvor Jorden 
befinder sig i August (og i November), og Tan- 
genten, som berører Parablen i dette Punkt, 
findes, naar Stjerneskudsværmens Radiations- 
punkt er kjendt. Trækker vi en Linje herfra 
til det Punkt, hvor Jorden befinder sig, naar den 
møder denne Sværm, faar vi den Retning, hvori 
Meteoriterne synes at styrte paa Jorden, alt- 
saa Retningen af Meteoriternes relative Be- 
vægelse mod Jorden. Da man nu kjender Ret- 
ningen og Størrelsen af Jordens absolute Be- 
vægelse i det betragtede Øieblik, kan man be- 
stemme Retningen af Meteoriternes absolute 
Bevægelse i Verdensrummet, med andre Ord 
Tangenten til Meteoritbanen i det Punkt, hvor 
Jorden skjærer den. —Meteoritbanens Størrelse 
181 
er altsaa fuldstændig bestemt, ligesaa Beliggen- 
heden af det Plan, hvori den ligger, thi det 
følger af Taugentens Retning. Lægger man et 
Plan gjennem denne og Solen, saa vil Meteo- 
ritbanens Plan ligge i dette, thi kun ét Plan 
kan lægges gjennem en given ret Linie og et 
givet Funkt. 
Pig. 6. 
Dette vil muligens forstaaes tydeligere af 
Fig. 6. S er Solen, abe Jordbanen; de Punk- 
ter hvor Jorden befinder sig i Begyndelsen af 
hver Maaned er betegnet med disses Begyndels- 
bogstav. I a vil Jorden være ved Sommersol- 
hverv, 1 &€ ved Vintersolhverv og 1 b ved Høst- 
jevndøgn. Med oog g betegnes de Steder, hvor 
Jorden befinder sig, naar Perseiderne og Leo- 
niderne optræder. Den gjennem g lagte store 
Pil angiver Retningen af Tangenten, som man 
kan tænke sig lagt i Punktet g til den parabol- 
ske Bane af Leoniderne. Det gjennem Solen S 
og Pilen g lagte Plan er da Leonidernes Bane- 
plan. I vor Figur er kun tegnet Stykket pgr. 
Paa lignende Maade vil et Plan lagt gjennem 
Pilen o og S være Perseidernes Plan. 
lagttager man en anden Sværm, kan man 
paa samme Maade bestemme dens Bane, naar 
man kjender Radiationspunktet og ved, naar 
Stjernefaldet indtraf, 9: kjender det Punkt, hvor 
Jorden dengang befandt sig. Her har vi altsaa 
seet, hvilken vigtig Rolle Bestemmelsen af Stjer- 
neskudsværmens Radiationspunkt spiller. 
Idet Schiaparelli gik ud fra det for Per- 
seiderne bestemte Radiationspunkt og antog, at 
Stjernefaldet fandt Sted mellem 10Ode og llte 
August (10.75), kunde han altsaa bestemme Per- 
seidernes Bane, eller, hvad der kommer ud paa 
paa det samme, beregne deres Elementer (9: 
de Bestemmelses-Stykker, man maa kjende for 
at finde det Sted paa Himlen, hvor man fra 
Jorden til enhver Tid har at søge dem). Be- 
væger de sig 1 en parabolsk Bane, maa man 
kjende 5 saadanne, er Banen en Ellipse be- 
høver man 6. Da han havde beregnet disse, blev 
