han i høi Grad overrasket ved at finde, at disse 
Elementer havde en ganske paafaldende Lighed 
med dem, Oppolzer havde bestemt for den 
store Komet, som viste sig Sommeren 1862. 
Men medens Schiaparelli holdt paa med 
sine Beregninger over Perseiderne, indtraf den 
periodiske Tilbagekomst af Leoniderne, der var 
profeteret af Olbers i 1887 og nærmere begrun- 
det af Newton i 1864. Den fyldte Publikum 
med Forbauselse og ikke mindst mange Astro- 
nomer, der tidligere havde holdt Studiet af 
Stjerneskud under sin Værdighed og at være en 
mere passende Beskjæftigelse for Dilettanter. 
Siden 1759, da Halleys Komet efter Beregnin- 
gen igjen viste sig, havde aldrig Bekræftelsen 
af en ventet Tilbagevenden af et periodisk fFæ- 
nomen gjort mere 
Indtryk paa de Lærde 
end det storartede 
Stjernefald i 1866. 
Nu indtraadte Stu- 
diet af disse Fæno- 
mener 1 en ny Fase; 
de blev indlemmet 
blandt de andre Grene 
af Åstronomien. Men 
omend —Gjentagelsen 
af Fænomenet inden- 
for en bestemt Perio- 
de tydelig viste hen 
paa, at Stjerneskud- 
dene var af kosmisk 
Oprindelse, var man 
dog endnu usikker om, 
hvilken Bane Leoni- 
derne havde 1 Ver- 
densrummet. Newton 
havde fundet ved sind- 
rige Betragtninger, at 
det var 5 forskjellige 
Baner, hver med sin 
Omløbningstid, der 
kunde tilfredsstille de 
lagttagne Data hos 
Leoniderne. Schiapa- 
relli udledede som den 
sandsynligste Bane en, 
hvis Omløbstid var 33'/1 Aar, og Leverrier 
kom ogsaa til det samme Resultat, idet han søgte 
at løse Spørgsmaalet om Leonidernes Oprindelse. 
Men den endelige Løsning kom fra Adams, 
der leverede Beviset for, at denne Sværm ikke 
kunde bevæge sig i en anden Bane end den, 
der havde en Omløbstid paa 335!/; Aar. De 
observerede Data havde ikke kunnet forklares 
uden at antage, at Leoniderne bevægede sig 
i en af følgende 5 mulige Baner: 1) den 
Ellipse, som Sværmen behøver 38'/4 Aar for 
at gjennemløbe, 2) en Bane, der var næsten 
cirkelformig og med en Omløbstid af I Aar og 
182 
Fig. 
nogle Dage, 3) en med den sidste analog men 
mindre i Størrelse, 4) og 5) 2 smaa elliptiske 
Baner beliggende indenfor Jordbanen. For nu 
at undersøge hvilken af disse 5 Baner var den 
mest sandsynlige, diskuteredes først de gamle 
Observationer af dette Fænomen, og man fandt 
da, at den Dato, Fænomenet viste sig, undergik 
en regelmæssig og kontinuerlig Forandring, saa 
det Punkt, hvor Novembersværmen skjærer Jord- 
banen ikke er fast, men flytter sig frem et Stykke 
i samme Retning, som Jorden bevæger sig. 
Banen maa altsaa flytte sig; den Vei, som Svær- 
men følger, er ikke for hver Omløb den samme, 
og da denne Flytning altid foregaar til samme 
Kant, maa de smaa Forandringer, man bemerker 
fra Gang til Gang, 1 Tidernes Løb hobe sig 
op, og regner man i 
Sekler, naa op til ret 
anseelige Beløb. Me- 
dens den nuværende 
Bane (Fig. 7) er 
den punkterede Kurve 
var den i 126 den 
helt optrukne Kurve. 
Denne Forandring af 
Banen har sin Grund i, 
at vort Solsystems Pla- 
neter perturberer den, 
thi uden denne For- 
styrrelse vilde den paa- 
virket af Solen alene 
følge samme uforan- 
derlige Ellipse. Ved 
nu at undersøge hvil- 
ken Virkning, de for- 
skjellige Planeter hav- 
de, fandt Adams, at 
den store elliptiske 
Bane med en Omløbs- 
tid paa 93"/1 Aar var 
den eneste mulige, de 
øvrige Baner maatte 
forkastes. Bestemmel- 
sen af Banens Størrelsa 
og Formvar da saa fuld- 
stændig, som man kun- 
de ønskesig. Leverrier 
har givet en sindrig Forklaring af, hvorledes denne 
Novembersværm er kommen ind i vort Solsystem, 
og vi har paa vor Figur søgt at illustrere dette. 
Meteoriternes Bane skjærer hverken Mars-, Ju- 
piter- eller Saturnbanen, medens den derimod 
gaar gjennem Uranusbanen. Det kan da hænde, 
at Uranus passerer dette Skjæringspunkt paa 
samme Tid som Meteoritstrømmen. —Leverrier 
har vist, at dette fandt Sted i 126 og har ikke 
hændt siden. Uranus drog den da ud af den 
Bane, Sværmen havde paa sin Vei ind mod 
Solen, og den begyndte nu at følge den Bane, 
som den til Dato har, og blev altsaa et Lem af 
r7 
( 
