vort Solsystem, medens den uden denne Paa- 
virkning af Uranus vilde have vandret ud i det 
Rum, hvorfra den kom, for ikke mere at vise 
sig for vore Øme; den vilde da have fulgt 
Kurven MN. Samme Aar som Schiaparelli ud- 
førte sine Beregninger over Leoniderne, opdagede 
man en Komet, som viste sig at have Elementer, 
der stemmer meget nær med dem, den italienske 
AÅstronom fandt fra Novembersværmen. Den 
fulgte nøiagtig den samme Vei som Leoniderne. 
Atter fik man et nyt Bevis paa den nære For- 
bindelse, som bestod mellem Kometer og Stjerne- 
skud, og man blev end mere bestyrket i sin 
Antagelse, at disse to Fænomener havde samme 
Oprindelse, da Weiss bemerkede, at Sværmen 
af 20 April, der har sit Radiationspunkt i Ly- 
ren og altsaa kaldes Lyriderne, havde Elementer, 
der stod 1 nær Overensstemmelse med dem, man 
havde fundet for en Komet fra 1861. Bielas 
Komet skar Jordbanen i det Punkt, hvor Jorden 
befinder sig 28de November, en Dag som en- 
kelte Gange tidligere havde udmerket sig ved 
en større Stjerneregn; dette var atter et Bevis 
for den antagne Forbindelse mellem Stjerneskud 
og Kometer. 
For bedre at forstaa disse 4 Opdagelser, 
der er- det Fundament, hvorpaa Schiaparelli 
byggede sin Theori, beder vi Læseren at be- 
tragte nærmere Figur 7. TI Centret er Solen 
repræsenteret ved S, Jordbanen ved den mindste 
Cirkel, som omgiver Solen, og udenfor denne 
gjengiver de 4 koncentriske Cirkler Banerne for 
de 4 ydre Planeter, Jupiter, Saturn, Uranus og 
Neptun i deres Bevægelse om vort Planetsy- 
stems OCentralklode. Pilene angiver, 1 hvilken 
Retning denne Bevægelse foregaar. —Kometba- 
nerne er gjengivet ved punkterede Kurver, som 
er forsynet med Navnet paa de ovenfor nævnte 
Kometer (disse 'er undtagen Bielas kun betegnet 
ved det Aarstal, de blev fundne) og de Stjerne- 
skudsværme, man sætter 1 Forbindelse med dem. 
Denne OQverensstemmelse mellem de Baner, 
hvori de 4 periodiske Stjerneskudsværme be- 
væger sig, og den Vei, de 4 nævnte Kometer 
følger, har altfor mange Lighedspunkter til, at 
den kan være tilfældig. Kan det da være tæn- 
keligt, at Kometer og Stjerneskud er det samme 
Fænomen, men at kun den Maade, det viser 
sig for os paa, er forskjellig, saaledes at Ko- 
meter t. Eks. kunde muligens være det oprin- 
delige, medens Stjerneskud opstod af disse ved 
en eller anden Proces?” Som bekjendt ser vi 
en Komet, første Gang vi faar Øie paa den, 
som en jevn diffus Taagemasse, der bliver 
mere lysende, jo nærmere den kommer Solen. 
Kunde man nu med Sikkerhed afgjøre, i hvilken 
Å ggregattilstand denne Taagemasse befinder sig, 
saa vilde man deraf kunde slutte, om der er 
nogen Rimelighed for, at der skulde bestaa en 
nær Forbindelse mellem Stjerneskud og Kome- 
| 
ter. Efter Kometernes Udseende at dømme maa 
map vel nærmest antage, at de befinder sig 1 
en gasformig Tilstand. Men da man ofte har 
Anledning til at se dem passere tvers over Fiks- 
stjerner, uden at det er muligt at opdage, at 
disses Lys bliver brudt, saa maatte deres Gas- 
masse vare overordentlig tynd. Det synes der- 
for rimeligere at tro, at Kometerne bestaar af 
en Mængde smaa faste Legemer, der er saa 
smaa i Størrelse, at man ikke kan skjelne dem 
enkeltvis, og saa mange, at de samlet gjør Ind- 
tryk af at danne en eneste Masse. =Falder 
Lyset gjennem en saadan Hob Smaapartikler, 
bliver det ikke afbøiet fra sin oprindelige Ret- 
ning, noget vi daglig har Anledning til at iagt- 
tage hos de Støvskyer, Vinden hvirvler op i 
vore Gader. Kommer nu en saadan kosmisk 
Sky paa sin Vandring fra Solsystem til Solsy- 
stem indenfor Solens OQOmraade, saa vil hver en- 
kelt Partikel i denne Samling blive trukket hen 
til Systemets Centrum med en Kraft, som efter 
Newtons Gravitationslov afhænger af den Af- 
stand, hvori den betragtede Massepartikel be- 
finder sig fra Kraftens Sæde. Da nu de nær- 
mest befindende Legemer bliver sterkere til- 
trukken end de fjernere, hvad enten det nu er 
Solen alene, som øver denne Tiltrækning, eller 
det er en Planet eller begge sammen, saa vil 
enkelte Partikler, der ikke kan holdes samlede 
med de øvrige, fordi den gjensidige Tiltrækning 
mellem disse er for svag, blive skilte fra sin 
Hob og vandre sin egen Vei. For hver Gang 
nu Kometen kommer tilbage til sit Perihel, vil 
den samme Historie gjentage sig; endel Smaa- 
legemer vil blive skilt ud fra den store Sam- 
ling, og Kometen maa som Følge deraf blive 
mindre og mindre, jo længere denne ødelæg- 
gende Proces varer, jo mere den opløsende 
Kraft faar -udrettet. Dette har man kunnet 
iagttage hos Halleys Komet, der ikke havde 
den Mægtighed sidste Gang, den viste sig, som 
da den tidligere havde været i Perihel. Disse 
Massepartikler vil paa denne Maade blive strøet 
ud langs den Bane, Kometen bevæger sig efter, 
og hvis nu Kometen skjærer Jordbanen, maatte 
man efter dette kunne vente, naar Jorden be- 
fandt sig i dette Punkt, Kometbanens Knude- 
punkt, at faa se Resterne af Kometen eller de 
løsrevne Partier. Var Opløsningen skreden saa 
langt frem, at alle de enkelte Masser var skilt 
ud og bevægede sig hver 1 sin Bane, vilde Ko- 
meten ikke længere sees; istedenfor den vilde 
man se en Mængde adskilte Masser, som styr- 
tede ind i vor Atmosfære, og der viste sig 
som Stjerneskud. Havde Kometen strøet sine 
Massepartikler ud over hele Banen, vilde Jorden, 
hver Gang den befandt sig i Kometbanens Knu- 
depunkt, møde en Stjerneskudsværm, medens der, 
hvis dette ikke havde fundet fuldstændig Sted, 
kun vilde vise sig Stjerneskud med visse Aars 
