Mellemrum. — Saaledes ser vi, hvorledes vi nu 
kan forstaa Grunden til, at Perseiderne viser 
sig hvert Aar, medens Leoniderne kun med 
flere Aars Mellemrum. Men denne Opløsnings- 
proces vilde blive end mere indlysende, hvis 
vi kunde for vore Øine se, at en Komet bliver 
mindre og mindre hver Gang, den kom i Peri- 
hel- for tilslut at forsvinde, medens der i dens 
Sted optraadte et periodisk Stjernefald. Hel- 
digvis kan vi anføre et saadant Tilfælde, der 
er saa meget mere interessant, som den hele 
Katastrofe foregik i vort Aarhundrede. Det er 
Bielakometens Historie, som har ryddet afveien 
den sidste Tvil om, at der virkelig var et 
Slegtskab mellem Kometer og Stjerneskud. Efter 
at være seet i 1772 og 1805 blev Kometen 
funden af Biela i 1826 og af Gambart ind- 
registreret blandt de periodiske Kometer med 
en Qmløbstid af lidt mere end 6 Aar. Ligetil 
1845 fulgte den trolig den Vei, som Beregnin- 
gen havde udstukket, men i dette Aar oplevede 
man den Merkelighed, at denne Komet havde 
faaet en Ledsager paa sin Vei rundt Solen, 
man havde ikke en eneste Taagemasse men to 
adskilte, som fulgtes ad under hele Omløbet og 
viste sig igjen, da Kometen atter i 1852 kom 
tilbage til sit Perihel, rigtignok var det da den 
Forskjel, at Ledsageren holdt sig længere til- 
bage, Afstanden mellem dem var større, end 
dengang man først blev opmerksom paa, at den 
oprindelige Komet havde delt sig. I 1859 
skulde man have Kometen igjen i Perihel, men 
dens Stilling var da saa ugunstig, at den van- 
skelig kunde sees, og det var derfor først i 
1866, man ventede at faa se Tvillingkometen 
igjen. Men trods al den Iver, hvormed Himlen 
blev gjennemforsket for at finde den igjen, kunde 
ingen faa Øie paa den. Man troede derfor, at 
den var tabt, idet den muligens paavirket af 
en af de store Planeter kunde have forandret 
sin Bane saa, at vi maatte opgive alt Haab 
om at faa se den mere. Det var vel bekjendt, 
at man havde oplevet saadanne Tilfælder før. 
Men Haabet opgav man dog ikke ganske. Man 
slog sig til Ro med, at den kanske vilde komme 
igjen enten i 1872, 1879 eller 1885 følgende 
den Bane, den tidligere havde havt. 
Flere Gange havde man havt Anledning 
til at se usedvanlig rige Stjernefald i de sidste 
Dage af November, og Heis fandt, at Radia- 
tionspunktet for denne Sværm laa meget nær 
Stjernen y i Andromeda. Da nu Tanken om 
en Forbindelse mellem Stjerneskud og Kometer 
traadte skarpere frem, begyndte man at under- 
søge, om denne Stjerneskudsværm skulde vandre 
i en Bane, som lignende en kjendt Komets. 
Prof. Fearnley havde paavist, at Grunden til 
Bielakometens Deling sandsynligst skrev sig fra 
et Sammenstød mellem den og Leoniderne; Ko- 
meten gik igjennem denne Meteoritring lidt før 
184 
man opdagede, at Kometen havde delt sig. 
D'Arrest gjorde opmerksom paa, at mellem 
det pragtfulde Stjernefald, der blev seet de første 
Dage af December i 1798 og 1888, laa netop 6 
Omløb af Bielas Komet, og Schiaparelli fandt 
af Iagttagelser over denne Sværms Radiations- 
punkt, at de Elementer, han beregnede for den, 
stemmede overens med de tidligere beregnede 
for Kometen. Nu paaviste Weiss, at i Begyn- 
delsen af September 1872 vilde den forsvundne 
Komet passere det Punkt, hvor dJordbanen og 
Kometbanen skjærer hinanden, sit Knudepunkt. 
Hvis man kunde antage, at Kometens Masse 
var bleven tværet ud over dens Bane, saa var 
det sandsynligt, at Jorden, som den 27de No- 
vember samme Aar vilde være meget nær 
dette Knudepunkt, da traf en Del af disse 
Rester, som vilde, kom de ind i Jordens At- 
mosfære, vise sig som Stjerneskud. Efter dette 
var man i den astronomiske Verden beredt paa, 
at man 1 de sidste Dage af November og da 
især den 27de vilde se et rigt Stjernefald, men 
man kunde ikke udtale sig videre bestemt om 
den Glans og Pragt, hvormed det vilde optræde, 
ligesaalidt om det Tidspunkt, da Sværmen vilde 
vise sig som tættest, fordi dette afhang af saa 
mange og tildels endnu ubekjendte Faktorer. 
Men den Storartethed, hvormed Fænomenet 
optraadte den 27de November 1872, overtraf de 
drigtigste Forventninger. Ikke alene paa den nord- 
lige Halvkugle, men ogsaa paa den sydlige, saale- 
des 'paa Mauritius blev det iagttaget i en sjelden 
Pragt. Her i Kristiania taltes der i Løbet af 1/» 
Time kun ea. 600 Stjerneskud, da Himlen ikke 
var ganske klar, men under sydligere Bredde, 
hvor Skyer ikke hindrede Skuet, blev der talt 
flere tusind i Timen. Ved Hjælp af 4 lagttagere, 
der havde delt Himlen imellem sig, observere- 
des der i Torino mere end 30000 i Løbet af 6 
Timer, men dette Tal er snarere for lidet end 
for stort, thi mange Gange kom Meteoriterne i 
hele Sværme, saa at Tælling var umulig. 
Overalt, hvor Fænomenet blev iagttaget, 
fandt man, at Radiationspunktet laa meget 
nær % Andromedæ: Bruhns beregnede deraf 
denne Sværms Elementer og fandt, at Ligheden 
med den forsvundne Bielakomets Elementer var 
meget paafaldende. Det kunde saaledes ikke 
være tvilsomt, at dette Meteoritfald hidrørte fra 
Legemer, som gik i samme Bane som Bielakome- 
ten, og dermed var et nyt sikkert Bevis leveret 
for Sammenhængen mellem Stjerneskud og Ko- 
meter. Den tyske Astronom Klinkerfues gik 
et Skridt videre og troede at maatte antage, 
at den iagttagne Stjerneskudsværm var selve 
Bielakometen eller et Stykke af den, vi var 
kommen gjennem. Han mente derfor, at man de 
følgende Aftener maatte kunne se den igjen som 
en Komet i en Retning modsat den, fra hvilken 
Strømmen var kommen. Som nævnt laa Svær- 
