mens Radiationspunkt i Andromeda, det mod- 
satte Punkt maatte da søges i Centauren, men 
dette Stjernebillede ligger for langt nede paa 
den sydlige Himmel til, at det kan sees i vore 
Egne. Klinkerfues telegraferede derfor resolut 
til Madras og bad Direktøren for Observatoriet, Mr. 
Pogson, at søge efter Bielakometen i Nærheden 
af Ø Centauri. Direktøren rettede sin Kikkert 
mod det anviste Punkt og fandt i dets Nærhed 
en liden Komet. Han saa den en Gang senere 
og bestemte da dens Position, men da han saa 
flere Dage senere skulde lede efter den, over- 
skyet Himmel havde hindret ham i straks at 
faa en tredie Observation af dette interessante 
Objekt, var det ikke at finde igjen. Dette er 
saa meget mere at beklage, som der maa mindst 
tre fuldstændige Ilagttagelser for at kunne be- 
regne en periodisk Komets Bane, og derfor 
kunde man ikke faa fuld Sikkerhed for, hvilken 
Kurve denne opdagede Komet fulgte. 
Da de første Meddelelser indløb fra Pogson, 
mente man straks, at man her havde fundet 
Bielakometen igjen eller ialfald en Komet, som 
stod i en vis Sammenhæng med dette længe 
eftersøgte Himmellegeme. Det var dog en stor 
Vanskelighed, man maatte overvinde, hvis dette 
var Bielakometen, den nemlig, at de nøiagtig- 
ste Beregninger havde vist, at Kometen skulde 
have passeret Jordbanen 12 Uger før, men da var 
Jorden langt fjernet fra dette Punkt. En saa stor 
Forsinkelse i Kometens Passeren gjennem Knude- 
punktet kunde ikke forklares uden ved at an- 
tage, at Banen var fuldstændig omforandret. Dette 
dunkle Punkt beskjæftigede nu i lang Tid Astro- 
nomerne, uden at man kom Sandheden nærmere, 
før det endelig blev bevist af Bruhns, at denne 
Komcts Opdagelse kun var en Tilfældighed, at 
det ikke var Bielakometen man havde fundet, 
men en ny, der vanskelig kunde være seet tid- 
ligere paa den nordlige Halvkugle, fordi den 
bevægede sig saa langt syd. 
Bielakometen var og blev borte. Man 
var fremdeles i Uvished om, hvilken Skjæbne 
den havde faaet, og denne Uvished gjorde, at 
Åstronomerne med stor Spænding imødessa det 
Tidspunkt, da Jorden og det eftersøgte Him- 
mellegeme igjen passerede meget nær det samme 
Punkt. Kometens OQmløbstid var omtrent 6.5 
Aar, og derfor kunde muligens i 1885 efter 2 
Omløb af Kometen og altsaa ogsaa den Meteo- 
ritsværm, som bevægede sig efter samme Bane, 
atter et lignende Skue vise sig som det, man 
havde seet 27de Nov. 1872, hvis ikke disse 
Smaalegemer havde spredt sig saa vidt over hele 
Banen, at der ikke vilde optræde nogen used- 
vanlig Stjerneskudsværm med Radiationspunkt i 
Andromeda. Det kunde jo muligens tænkes, 
at planetariske Perturbationer havde forandret 
Banen saaledes, at Meteoritsværmen ikke læn- 
gere blev synlig, saameget mere som man 
ikke havde Anledning til at se nogen større 
Sværm i 1879, da Kometen igjen skulde have 
passeret sit Knudepunkt, — dette kun un- 
der den Forudsætning, at den fremdeles fulgte 
den Bane den havde havt 1 de tidligere Aar. 
Derfor var det, at man 1 Slutten af November 
forrige Aar gjorde sig beredt til at tage imod 
disse  Kometrester, hvis de vilde komme igjen. 
Allerede 26de Nov. begyndte enkelte Stjerne- 
skud at vise sig i den Retning, hvor man skulde 
have dem, hvis de tilhørte Bielakometen, og 
Pechiile rettede samme Aften Kikkerten mod 
Andromeda for at se, om nogen tæt Stjerneskud- 
sværm, der 1 Frastand kunde tage sig ud som 
en Taagemasse, nærmede sig Jorden. Han kunde 
imidlertid intet opdage. Men ikke før var Mør- 
ket indtraadt den næste Aften, 27de November 
1885, saa fik man overalt, hvor Himlen var 
klar, fuld Vished om, at man var midt oppe i 
en Meteoritsværm. Her i Kristiania var Him- 
len aldeles overskyet, men i Byens umiddelbare 
Nærhed, saaledes ved Bryn, kunde man under 
stadig tiltagende Skydække omkring Klokken 5 
se Meteoriter fare i større og mindre Stræk- 
ninger over Himlen. Fra mange Kanter af 
Landet, Vardø, Trondhjem, meldtes der om et 
pragtfuldt Stjernefald ved Mørkets Frembrud. 
Mange Steder havde man belavet sig paa at 
tage imod Sværmen, og der stod en Skare lagt- 
tagere færdige til, saasnart den viste sig, at 
tælle og indtegne paa Himmelkart alle de Stjer- 
neskud, de saa 1 den Himmelegn, der var hver 
enkelt anvist.  Fuldstændigst blev det opstil- 
lede Program gjennemført i Upsala og Torino, 
og derfor er ogsaa Tællingerne fra disse to Byer 
de nøiagtigste og kan bedst lægges til Grund 
for en Beregning af, hvormange Stjerneskud 
der i viste sig 1 den Tid, Fænomenet stod paa, 
og hvor længe det varede. Newton har sam- 
menstillet alle de offentliggjorte lagttagelser af 
dette Stjernefald, og har fundet, at man kan an- 
tage som sandsynligst, at det kulminerede 27de 
November 6” 15” Greenwich Middeltid. I Vest- 
europa indtraf altsaa Fænomenets Maksimum 1 
de første Aftentimer og kunde saaledes overalt, 
hvor der var Klarveir, blive iagttaget 1 al sin 
Pragt, ligesom man der kunde se, hvorledes 
det aftog meget hurtig senere paa Aftenen, 
thi allerede Kl. 9 var Antallet sunket ned til 
Tiendeparten af, hvad det var, da Sværmen viste 
sig som tættest. I Asien vilde man have kunnet 
iagttage, hvorledes det tiltog i Styrke, men 
desværre er kun faa brugbare Observationer be- 
kjendt for denne Verdensdel. I det østlige af 
Nordamerika saa man de sidste Rester af Svær- 
men.  Ogsaa paa den sydlige Halvkugle blev 
Fænomenet iagttaget, men Radiationspunktets 
store Zenithdistans besværliggjorde i høi Grad 
Observationen. Tager man Hensyn til de faa 
paalidelige Beretninger, man har fra Asien, 
