23 
Dette er Hovedtrækkene i Cuviers og hans 
Skoles Lære om Arten*). 
Men ogsaa i denne Periode vil vi finde 
det samme gjentaget: de store Forskere førte 
Videnskaben kraftigt fremad, tildels paa ny- 
brudte den Skare Efterlignere 
skejede derimod ud. Cuvier og de andre store 
Baner, store 
Førere havde nok paapeget Anatomiens Nød- 
vendighed, men de havde ogsaa tænkt sig Ana- 
tomien som sammenlignende og brugte den selv 
som saadan. fterlignerne tabte sig i de man- 
gengang absurdeste Detailler uden at tænke 
Det var de ,eksakte Em- 
pirikeres* Tid, og denne forfejlede eksakte Em- 
paa Sammenligning. 
piri virkede end mere spredende end den første 
*) Hvor Cuvier omhandler Arterne og Afarterne 
fremhæver han, at uagtet organiske Legemer 
ikke frembringer andet end sine lige, saa kan 
dog ydre Omstændigheder saavelsom Kultur ind- 
til en vis Grad forandre den oprindelige Form 
i de paafølgende Generationer. 
Saaledes dannes da Varieteter eller Afarter. 
De mest foranderlige Bgenskaber er Stør- 
relse og Farve ,lmidlertid er Afarterne saavel 
af den ene som den anden indesluttede inden 
visse Grændser, hvilke man kan bestemme ved 
Tagttagelser*. 
For at antage at tvende Væsener er blot 
Afarter af en og samme Art, udfordres der: 
1) At de Eøenskaber, hvori de er forskjellige, 
skriver sig fra den Klasse, som man ved er for- 
anderlig, 
2) at der gives Aarsager til disse Afarter, 
3) at de ved Blanding kan frembringe frugtbare 
Individer. 
Saaledes bør to vilde Racer, som bor under 
samme Forhold og paa et og samme Sted, men 
som ikke blander sig, og som beholder sine For- 
skjelligheder, ansees som to Arter, hvor ubety- 
delige Forskjellighederne end er. Paa den an- 
den Side kan man dog ikke, fordi to forskjellige 
Racer blander sig og frembringer frugtbart Af- 
kom af et Mellemslags, deraf slutte, at de er af 
samme Årt. 
Det synes, at i Begyndelsen eksisterede en- 
hver Art af Dyr og Planter kun i en vis Egn, 
hvorfra de siden udbredte sig ved de Midler, 
deres Legemsdannelse tillod. 
Afarterne har været saameget stærkere og 
talrigere, jo mere ,Stedernes eller deres Naturs 
Omstændigheder har tilladt dem at udbrede sig*. 
Dette kan bringe os til at tro, at de store For- 
$kjelligheder mellem Mennesker, Hunde o. s. v. 
blot er Virkninger af uvæsentlige Aarsager, at 
de er Afarter. 
Periodes Empiri. Artsmagerne begyndte nu 
paany at drive sit Uvæsen og det i hidtil 
ukjendt Grad, de gamle Linneiske Arter spal- 
tedes i det uendelige, Masser af nye Arter ind- 
førtes, og under alt dette herskede den største 
Forvirring angaaende, hvad der skulde regnes 
for Art og Afart. 
Navne og en aldeles forfærdelig Synonomi. 
Følgen blev en uhyre Masse 
Med 
Rette kan det anvendes paa denne Tid, hvad 
Baér siger: ,hvad gavner det omhyggelig at 
skjelne mellem en Flue, som har en perlefarvet 
Plet paa sin Bagdel og en, som har en krid- 
hvid Plet paa samme ædle Legemsdel, at be- 
skrive dem med lærde Kunstord og prægtig at 
lade dem stikke i Kobber? 
have Værd, naar det tjener som Middel for et 
sand Fordel givende Maal*. 
Det var anden empiriske Periode. 
Videnskaben gjorde Kjæmpeskridt fremad. Den 
hævdede eksakte Empiri maatte til ligeoverfor 
den foregaaende Periodes Fantasterier og maa 
Det kan dog kun 
den 
altid til for at danne Videnskabens eneste paa- 
lidelige, solide Grundlag. Fejlen bestod i, at 
man ivrig beskjæftiget med Detaillerne tabte 
det hele afsyne. 
Vi staar for Øjeblikket midt i en ny Be- 
vægelse, vi er komne ind i en ny, en fjerde 
Periode. 
Det er ikke godt at angive nogen bestemt 
Tid for Omslagets Begyndelse; thi det har ud- 
viklet sig efterhaanden. 
Allerede ved den forrige Periodes Begyn- 
delse viste der sig Tegn til en i en anden Ret- 
ning gaaende Bevægelse; thi allerede i 1880 
optraadte Charles Leyell mod den af Cuvier 
hyldede katastrofistiske Geologi*). 
*) Leyell hævder, at de Forandringer, vi nu ser at 
have foregaaet, ikke er fremkaldte ved pludselige . 
Omvæltninger. Meget mere er alle Forandrin- 
ger foregaaede gradvis; de samme Naturkræfter, 
som endnu raader, har altid hersket, og alt har 
udviklet sig i jevn Sammenhæng. — Cuviers Au- 
toritet var dog saa stor, at Leyells Opposition 
dengang ikke havde nogen synderlig Indflydelse. 
