Kilden, som jo maa være Vand, og saa faar 
den aabne Fjord Skylden. Hvis denne Theori 
skulde holde Stik, saa vilde Elskere af Taagen 
(om saadanne findes) have al Grund til at være 
Kristiania Havnevæsen taknemmelige, da dette 
i de senere Aar i Regelen sørger for, at Isen ikke 
lægger sig længer end til Ladegaardsøen. Men 
dette vil vel neppe blive nogen Byrde paa 
Havnevæsenets Samvittighed. At Fjorden og 
navnlig Hovedstadens Beliggenhed ved Fjord- 
bunden med et Klima, som hverken er Hav- 
klima eller Fastlandsklima, har sin store Andel 
i Taagen, er sikkert nok *); men Afhængigheden 
er vel neppe saa direkte, at et Par Miles Is 
gjør noget fra eller til. Dette fremgaar ogsaa 
af Taagedagenes Fordeling 1 Aarets Løb, som 
skal vises nedenfor. 
20 
10 
1820 30 40 
Naar man fra Egeberg eller en anden 
Høide i Byens Qmegn ser ned paa det Taage- 
hav der fylder Dalen, bliver man strax op- 
mærksom paa den eiendommelig brune Farve- 
tone, som er fremherskende; kun i Udkanterne, 
hvor Terrænet begynder at hæve sig, i Aker, 
opover mod Maridalen o. s. v. ser man almin- 
delig hvid Taage. Stundom kan man 1 den 
centrale Del af Taagehavet se ligesom umaade- 
lige uldagtige Ruller, mere eller mindre mørke 
*) Angaaende den Betydning, som det stadige Sig 
af kold Luft fra det indre af Landet udad langs 
alle Dalbunde har som medvirkende Faktor ved 
Dannelsen af Vintertaagen, kan henvises til en 
Afhandling af Prof. Mohn i Videnskabsselska- 
bets Forhandlinger for 1874, betitlet , Luftens 
Temperatur i og udenfor Christiania”samt dens 
Forandring med Højden sammesteds*. 
29 
Fig. 1. 
og truende, vælte langsomt og trægt om hver- 
andre. Naar man saa atter begiver sig ned i 
dette Sammensurium, føler man sig fristet til 
at betegne Vinterluften 1 Kristiania som en 
skarp Blanding af Sod og mikroskopiske Isnaale 
med nogen Tilsætning af Kvælstof, formodentlig 
ogsaa lidt Surstof, siden Folk lever deri. Om 
der blæser en maadelig østlig eller nordostlig 
Vind, bliver den egentlige Bytaage liggende 
lige tryg, og den kan være lige tæt ved et halv 
Snes Kuldegrader som ved et Par Varmegrader. 
Kun naar der blæser en nogenlunde frisk Vind 
fra en af Vestkanterne, bliver hele Dalen fuld- 
stændig oprenset, saa at man kan se lige godt 
i alle Retninger; men dette gaar ikke ofte paa 
om Vinteren. —Derimod hænder det som be- 
kjendt ikke sjelden, at ,yUdsigter til mildere 
90 
på 
-10 
09 
60 
Veir* giver sig tilkjende paa den Maade, at 
Temperaturen i Taagen, det vil sige i Byen, 
stiger f. Ex. fra 10 til 5 Graders Kulde, 
medens Sydvesten med Varmegrader og ren 
Luft stryger hen over vore Hoveder, saaledes 
at man enten maa reise nogle Mil udover 
Fjorden eller klatre nogle Hundrede Fod til- 
veirs for at mærke den 
Bytaagens særegne Farve vækker Formod- 
ningen om, at Byen selv med sine 120,000 
Mennesker og diverse Tusinde Skorstenspiber 
giver et klækkeligt Bidrag dertil, og Hensigten 
med disse Linier er nærmest at meddele lidt 
desangaaende. — Paa det astronomiske Observa- 
torium opbevares en Række meteorologiske Ob- 
servationer, tagne af Mineralogen Professor Jens 
Esmark fra 1816 til Udgangen af 1838. I 
April 18387 begyndte den Række Tagttagelser, 
