at de kun ufuld- 
Videre det 
hvor ved 
falder ud har sin Grund deri, 
stændigt udfylder Hullerne. gaar 
nu opigjennem en trang. Dal, der 
Siden af den lille Elv knapt nok er Plads for 
Fodstien, hvert femte Skridt 
omtrent støder paa et Aadsel. Under den lange, 
og hvor wi for 
besværlige Tur over Fjeldet bukker nemlig en 
hel Mængde Sæl under, og disse maa da flaaes 
paa Stedet, hvor de dør; dette er Grunden til, 
at det 
Stank 
Elv tager Beboerne 
samme ubehagelige Syn, den samme 
følger os den hele Vej. Og af denne 
sit Drikkevand, da den 
rinder lige forbi Husene! Det er mig et Un- 
der, at ikke alle forlængst er døde af Tytus. 
TI Sandhed, der skulde ikke megen Selvovervin- 
delse til for at afholde sig fra at drikke Vand 
i disse Dage! 
Under en yrende fin Skodderegn kommer 
vi efter en jevn Stigning op paa Højden og 
har nu for os en brat Nedstigning til en lig- 
Dal, 
neppe nogetsteds under 450, og dens hele Højde 
vil dreje sig om 330 Fod. 
ned mod Kysten, Skodden letter og lader endog 
nende som den vi forlod. Bratten er 
Nu gaar det raskt 
Solen skinne igjennem; endelig bestiger vi den 
foran Stranden optaarnede Højde. Der møder 
os et vidunderligt, ejendommeligt Syn! Foran 
os det mægtige Qcean, yderst til Højre be- 
grændset af Berings-Øens blaanende Fjeldformer. 
Midt 1 Billedet rager en kirkeformigt knejsende, 
ensom Klippe op af det rundtom brydende og 
skummende Hav, og kun en smal, sandig Tunge 
forbinder dens flade Fod med Stranden ret un- 
der vore Fødder. Og tværs gjennem den væl- 
dige Brændings Brølen hører vi en Larm, som 
først ligner Støjen af en agiteret Folkeforsam- 
ling, men ud af hvilken vi ved nøjere Lytten 
udskiller de besynderligste Lyd, Brøl, Brægen, 
Knurren, Hvæsen, en Larm som stiger i Bræn- 
dingens Mellemrum og dør hen, naar Bølgerne 
knuses mod Klipperevene. Vi har nemlig lige 
lodret under os*en Del af Sælgrunden, ja, da 
den Klippe, hvorpaa vi staar, er lidt udover- 
hængende, har vi at lægge os fladt ned og 
kige ud over Randen, om vi vil overse den 
hele Samling, som her grynter og brøler. Sam- 
tidigt stiger op i vor Næse en Duft, som vi 
allerede paa lang Afstand har sporet, men som 
først nu ret' overtydende giver sig tilkjende og 
aabenbarer sin sande Natur, en ejendommelig, 
ubeskrivelig Guanolugt. — Dog, hvor finder jeg 
et Billede, som nogenlunde anskueliggjør det Liv. 
som rører sig dernede, saaledes som det tar sig 
ud i Fugleperspektiv fra vor Højde? Der er 
en Lignelse, som ved første Øjekast slog ned i 
mig, og som jeg derfor skal gjengive, selv om 
jeg maa indrømme, at den er triviel og kanske plat: 
den hele Liggegrund lignede en uhyre Sirups- 
klat, sort af store og smaa Fluer, som uophør- 
Men 
ingen Pen og ingen Pensel formaar at gjengive, 
ligt slog med Vingerne for at komme løs. 
hvad vi her ser, for Pennen svigter os, naar 
det gjælder af give en Forestilling om alle de 
forskjelligste og utroligste Stillinger, disse Sæl- 
dyr indtager, og Penselen er ude af Stand til 
at fæste paa Papiret det Liv og den Rørelse, 
som er udbredt over den hele Forsamling, disse 
altid vekslende Former, denne tusmmde og atter 
Bagfødders 
brudte  Viften, der meddeler Detaljernes Om- 
rids en vis Ubestemthed og det hele Billede 
en egenartet Tiltrækning, tiltrækkende netop 
Og derfor, Kikkerten til 
nu da vi vil nøjere studere Fnkelthe- 
tusinde hanskeformede aldrig af- 
ved sin Egenartethed. 
Hjælp, 
derne. 
I den af Tusinder bestaaende Samling, som 
ligger mellem Stenene og paa Sanden under os, 
adskiller vi lettelig tre forskjellige Stadier: Dé 
mørktbrune, sortladne, 
med graasprængt Manke (Russernes Sichatschi), 
hver hvilende mageligt mellem en Skare af sine 
næsten gamle Hanner 
flere Garge mindre, brunligtgraa Hustruer (Russ. 
Matki), der især er optaget med den, fluefor- 
drivende og kjølende Viften, medens rundt om- 
kring de nyfødte, sorte, brægende og med det 
uformeligt store Hoved virrende og vrikkende 
Unger fornøjer sig, saa godt de kan. Dette 
er den egentlige Hækkegrund (breeding-ground), 
hvortil de unge Hanner under seks Aar ikke 
tilstedes Adgang. Disse, som Russerne kalder 
» Ungkarle* (Cholustjaki), flokker sig derimod 
sammen længere ude omkring Foden af den 
ovennævnte Klippe, hvor de tilbringer Tiden 
paa Land med alleslags Leg og Gammen, hvis 
de ikke foretrækker at udføre sine vidunderlige 
Svømmekunster langs Haremets Njølinje, hvor 
de lejlighedsvis har Anledning til at vise sig 
elskværdige ligeoverfor saadanne skjønne, som 
enten for pur Fornøjelses Skyld, eller fordi 
Højvandet overskyller deres Liggeplads, ligeledes 
