"tager sig en Svømmetur, og da Vejret netop 
nu klarner op aldeles, og Temperaturen stiger, 
og Solens Virkning begynder at føles, saa at 
den kjølige Sjø synes mange behageligere end 
Strandens Stene, har vi fuld Anledning til at 
beundre den mageløse Færdighed og Eleganse, 
hvormed de dykker, svømmer, vugger og boltrer 
sig i sit egentlige Element. hvorledes de formeligt 
nyder den vildeste Brænding, som vi skulde 
tro maatte bryde hvert Ben 1 deres Krop. Der 
klyver en møjsommeligt op paa en høj Sten: 
men han naar ikke Toppen, før en skummende 
Bølge løfter hem ned, uden at dette dog for- 
Hist 
kapsvømmer nogle, andre anstiller Skrømtforføl- 
hindrer ham fra at begynde Legen paany. 
gelser, hvorunder de snart skyder fremad under Van- 
det med Pilens Hurtighed, snart springer højt 
i Luften, nøjagtigt som en Flok Delfiner eller 
Springere. — Saaledes kunde vi staa den hele 
Dag uden at blive trætte af at betragte og be- 
Det er et Skuespil fuldt af Liv, Af- 
veksling og Nyheder, 
undre. 
som Beskueren aldrig, 
aldrig vil kunne glemme! 
Hvad vi herfra kan overse, er imidlertid 
kun en mindre Del af denne Sælgrund, mens 
vi fra en lignende Højde et par hundrede Meter 
mod SO faar et OQverblik over Resten, der har 
et endnu mere storartet og interessant Præg, 
dels fordi Dyrenes Antal er større, og vi let- 
tere kan overse dem, dels fordi Landskabets 
Vildhed ber er mere fremtrædende. Lodrette 
Vægge paa 250 til 300 Fod, over hvilke smaa 
Elve som tynde Sølvstriber eller til Støv op- 
løste Fossefald styrter mod Havet, hæver sine 
forvitrede, af det nedrislende Vand udskaarne 
og takkede Sider op fra den af Havet udtun- 
gede Strand, hvor hver mulig Flæk mellem de 
fremstikkende Klipper sortner af de utallige 
Sælfamiljer. Fra sine selvgravede Huler mel- 
lem Klippevæggenes Græstuer stirrer Ørelunden 
(Lunda cirrhata) nysgjerrigt paa os, og som 
den sidder der med Kroppen skjult i Hullet og 
kun de gulhvide Ørekvaster og det mægtige 
røde Næb synlige mellem det saftige Grønne, 
ligner den mere en broget, sær Blomst end en 
Fugl. Under os sejler de mørkt brunligtgraa 
Havhester (Fulmarus sp.) vrinskende og knæg- 
gende, forbitrede Maaser 
(Larus glaucescens), hvis Reder vi er komne 
for 
mens over os de 
nær, skjænder og skriger og altimellem 
59 
suser ned paa os som til Angreb, men i Vir- 
keligheden at tilsøle os med hvide Stænk 
af en kalkagtig, mistænkelig Væske. 
for 
Det er bedst her straks at bemærke, at 
Karabelnij Sælgrund hører til de mindre bety- 
delige, idet det største Antal Sæl, som her har 
været taget, udgjør noget over 8000 Stykker, 
medens f. Eks. det nordlige Rookery paa Be- 
rings-Øen enkelt Sæson har leveret omtr. 18000. 
Da førstnævnte imidlertid netop nu synes at 
undergaa en interessant Forandring, har jeg 
valgt at skildre den udførligere fremfor en af 
de større. 
der hel 
Samling unge Hanner, som endnu ikke tilstedes 
Adgang til 
hver af de gamle Sichatschi samler omkring sig 
Som vi ovenfor saa, gives en 
Hunnerne. — Vi saa ligeledes, at 
et stort Harem af Hunner. Da nu af Ungerne 
omtrent lige mange er Hanner som Hunner, er 
det klart, at der 
de førstnævnte tilovers, 
maa blive et stort Antal af 
som er unyttige for 
Artens Forplantning, og som derfor uden Skade 
kan fanges og slagtes. Det er endvidere klart, 
at hvis der afslagtes netop saa mange, som kan 
undværes, vil Sælernes Antal ikke væsentligt 
forøges, men at om kun et ringe Overskud 
Cholustjaki over det nøjagtigt nødvendige tilla- 
des at leve, vil Antallet vokse Aar for Aar, 
da det er strengt forbudt at dræbe en eneste 
Hun. 
Liggegrundene blir fuldere og fuldere, og An- 
tallet af de slagtede Sæl tiltager ligeledes. Det 
er imidlertid sjelden, at Sælgrunden udnyttes 
til det yderste, idet Antallet af de Sæl, 
Saadan er ogsaa det virkelige Forhold: 
som 
skal slagtes i hver Sæson, væsentlig retter sig 
Saaledes 
kun Halvdelen af forrige Aars Fangst. 
Da det altsaa kun de i dobbelt Hen- 
seende ulykkelige Ungkarle, som skal betale 
efter Konjunkturerne. tages i Aar 
er 
Gildet med sin Pels, er det selvsagt, at man 
søger at uro de egentlige Hækkegrunde saa 
lidet som muligt, og i Regelen er ogsaa Cho- 
lustjakernes og Familjernes Liggegrunde saa ad- 
skilte, at man kan indfange de første uden at 
forstyrre de sidste. Men her i Karabelnij er 
dette ikke længer Tilfældet. 
Fra vor første Udsigt saa vi, at Ungkar- 
lene har valgt sin Liggegrund rundt omkring 
en ensom Klippe, som kun ved en smal Tunge 
er forbundet med Stranden indenfor, og at en 
