Skranker 
Griskheden nu fører mod det, ikke længer med 
og 
standse den Udryddelseskrig, som 
Klubber og Spyd, men med Krudt og Bagla- 
dere, vil Havotteren hjemfalde den samme 
Skjæbne, som allerede har mødt Steller's Sjø-ko. 
Det er ganske vist saa, at Havotteren 1 
den senere Tid er fordrevet næsten fuldstændigt 
fra Beringsøen. Men det fortjener at bemær- 
kes samtidigt, at den endnu forekommer temme- 
lig hyppigt ved den nærliggende Copper Island, 
hvor der findes Bestemmelser angaaende Jagten, 
som der kun undtagelsesvis drives med Skyde- 
vaaben, men hovedsageligen med Net (Garn) og 
1 
om denne Ø forbigik jeg Havotteren med Vilje, 
mindre hyppigt med Kastespyd. mit Brev 
fordi jeg har til Hensigt at skrive eu særskilt 
Opsats om den i ,Naturen*, og det er ogsaa 
Grunden til, at jeg her fatter mig i al Kort- 
hed, og kun tilslut antyder, at man neppe har 
Grund til at frygte for Havotterens fuldstændige 
Udryddelse i en forholdsvis længere Fremtid. 
Dermed 'er vi komne til Sjø-koen!  Qgsaa 
her gjælder den Bemærkning, at en udførligere 
Fremstilling af dette Dyr og dets Naturhistorie, 
snart vil være færdig for ,Naturens* Spalter. 
Paa dette Sted anser jeg det derfor tilstrække- 
ligt at henvise til en Notis i ,Naturen* 1883 
P. 111, om hvad Dyr Sjøkoen omtrent*) var, 
idet jeg tilføjer, at tidligere Undersøgelser syn- 
tes at have godtgjort, at ingen Sjøko var ble- 
ven seet levende siden 
Sauer 1 hans Beretning om Billing's**) Rejse, 
trykt 1802, angives som det, hvori den sidste 
Sjøko dræbtes. 
Professor Nordenskiölds formentlige Opda- 
gelse af, at enkelte af disse mærkelige Dyr 
havde levet meget længere, ja et enkelt endog 
et 
historiske Resultater, som vakte størst Opmærk- 
saa sent som 1854, var af hans natur- 
somhed. Der var endog Folk, som spurgte sig, 
om det ikke skulde være ligesaa muligt at trætfe 
et levende Barkdyr i 1882 som i 1854! 
tror endog der var en og anden, som misundte 
Jeg 
mig denne Mulighed, da jeg ifjor Vaar drog 
k 
Jeg: reserverer mig herved blandt apdet mod 
den Tanke, at Sjøkoen er et Bindeled mellem 
H valerne 
den.* 
) I den Amer. Udg. af , Vega Færden* staar ved 
en Trykfejl ,Behring's voyage*. 
(0feg 
deres ,Slægtninger paa Landjor- 
1768, hvilket Aar af 
(0,0 
opover til Beringsøen for at samle dens Lev- 
de blegede Ben! 
Jeg mig at bemærke, at jeg selv ingen Illusjo- 
ninger, Imidlertid skynder 
ner nærede i saa Henseende, samt at jeg tem- 
melig snart efter min Ankomst did op havde 
Beviser i Hænde for, at Nordenskiölds Opda- 
gelse kun beroede paa Misforstaaelser. 
Han paastaar med den største Bestemthed, 
at Angivelsen af Aaret 1768 som det, hvori 
den sidste Sjøko dræbtes, er utvivlsomt ukorrekt. - 
Som et første Bevis herfor anfører han, at han 
erholdt Ffterretnimg af en paa Øen levende 
, Kreol*, at dennes Fader havde seet Sjøkjør 
dræbte saa sent som 1779 og 1780. Jeg tog 
Mandeu for mig, eksaminerede ham paa kryds 
og paa tværs, sammenlignende hans Udsagn med 
andre paa Stedet tilgjængelige Oplysninger, og 
nu viste det sig, at Nordenskiölds Beregning 
støtter sig paa Detaljer, som er ukorrekte næsten 
hver eneste en. Uden imidlertid at gjengive 
disse, skal jeg her blot citere de Følgeslutnin- 
ger, hvortil min Undersøgelse ledede: Faderen 
skom til Beringsøen i 1772, og hvis han i de 
to første Aar virkelig saa levende Sjøkjør, har 
de eksisteret til 1774, eller 6 Aar længere 
Betænker 
vi imidlertid, at Vasilij (Faderen) var 65 Aar, 
end antaget af v. Baer og Brandt. 
den Gang Sønnen fødtes, og at denne altsaa 
neppe har Erindring om nogen Fortælling fra 
før Faderens 73de Aar; fremdeles at han kun 
23 Aar, da Faderen døde, at der i 
1879 var forløbet ST Aar siden denne Begiven- 
hed, saa har vi let for at antage, at Faderens 
var og 
Gjengivelse af, hvad han ved sin Ankomst til 
Øen hørte om Sjøkoen, i Tidens Længde opfat- 
Eller, 
hvor let kan det ikke have været Tilfældet, at 
Vasilij, som kom hid 4 Aar, efter at den sidste 
Sjøko dræbtes, og som altsaa ganske vist 1 Be- 
tedes som noget af ham selv oplevet. 
gyndelsen har: faaet nok af Historier om dette 
mærkelige Dyr, saa ofte og saa længe gjenfor- 
talte dem, indtil han selv troede, at han havde 
oplevet dem og seet Dyret. Maaske har han, 
en Fangstjæger og Eventyrer som han var, havt 
Snev af saadanne Folks sædvanlige Skryderi, 
ikke taget det saa særdeles nøje, om han, 
at give sine Beretninger forøget Vægt, for- 
sikrede selv at have været Øjenvidne, om det 
end ikke var bogstaveligt sandt. Man ved, hvor 
ulige interessantere en saadan Fortælling er frem- 
