123 
Jordens og de jordiske Væseners Oprindelse. 
Først meget senere kommer Mennesket til at 
rette sin Forskning paa sin egen Villen og Tæn- 
ken og bringe dette i Modsætning til Yderver- 
denen. Alle disse Lærdomme havde imidlertid 
kun Værd for saa vidt, som de forberedte en 
Sokrates” og Aristoteles” Lære; selv har 
de intet holdbart frembragt, fordi de støttede 
sig paa uholdbare Forudsætninger, Forudsæt- 
ninger, der ikke var udledede af Tingenes Na- 
tur, men kun havde sin Grund i Philosophernes 
Phantasie. 
Først Sokrates skabte et virkeligt Grund- 
lag for Philosophien ved sin induktive Methode, 
d. v. s. ved den Methode, der afleder sine Love 
af lagttagelsen. Derfor er han ogsaa den af 
alle ældre Philosopher, der er bleven af Betyd- 
ning for Efterverdenen; derfor erkjender vi end- 
nu den Dag idag i det hele og store hans Lær- 
domme som rigtige. 
Men vældigere end Læreren er hans Ble- 
ver og Elevers Elever, — Idealisten Plato og 
Realisten Aristoteles. Hos Plato er Ideen 
fremherskende; ligesom han lægger sin egen 
Anskuelse til Grund for sit hele System, saale- 
des omformer han efter sit eget Forgodtbefin- 
dende Tingene, for at de kan komme til at 
passe ind i denne Anskuelse, og hvor beun- 
drende vi end staar ligeoverfor hans Aand, saa 
er derfor dog de vældige Ideer, som han ned- 
lagde i sine Værker og foredrog for sine Ele- 
ver, blevne ringe Bygningstene i Philosophiens 
mægtige Bygning. Han lærte vistnok at forme 
Materialet, men ikke at skabe det. Det Sande, 
som han har fundet, fandt han ved den Geniets 
Kraft, der aner Ting, som det vistnok endnu 
ikke klart erkjender, men hvis Love træffer 
hans Aand der, hvor det almindelige Menneske 
gaar upaavirket forbi. 
Anderledes med Aristoteles. For ham var 
Tagttagelsen Grundbetingelsen for al Erkjendelse; 
deraf udledede han sine Love. Men netop der- 
for er han ogsaa den Philosoph, der fra nu af 
behersker hele Oldtiden og hele Middelalderen 
med sine Ideer. Derfor hævder endnu idag 
hans Lærdomme sin Plads iblandt os, ja netop . 
i den nyeste Tid, da hans Methode igjen er 
bleven indført i Videnskaben, har vi rigtig lært 
at kjende Skarpsindigheden saavel i hans Iagt- 
tagelse som i hans Følgeslutninger. Kjends- 
gjerninger, som han iagttog og som gjennem to 
Aartusinder blev henført til Fablernes Verden, 
har den nyere Naturforskning bekræftet og der- 
ved vist, hvorvidt Videnskaben nutildags kunde 
været fremskredet, ifald den havde gaaet fremad 
paa den af Aristoteles anviste. Vei. 
Men saavel Plato som Aristoteles var ilede 
saa langt forud for sin Tid, at denne behøvede 
Aarhundreder for at hinke efter dem.  Saaledes 
blev da intet Nyt skabt, hine store Aanders 
Paastande tilbage, 
Lærdomme blev kun gjentaget, bragt til speciel 
Anvendelse eller ogsaa fordreiet. Hele Middel- 
alderen igjennem blev Aristoteles anseet for 
saa ene bestemmende, som 1 den Grad omfat- 
tende al Viden, at enhver anden Anskuelse end 
hans blev dømt og straffet som Kjætteri, selv 
om den refererede sig til ganske empiriske Ting 
og lod sig bevise ved de klareste Kjendsgjer- 
ninger. Ve den, der som Galilei eller Gior- 
dano Bruno havde Mod til at træde op deri- 
mod; tog han ikke, som den førstnævnte, sine 
saa maatte han, som den 
sidstnævnte, bøde for sine Lærdomme med Dø- 
den paa Baalet. Den almægtige Kirke taalte 
ingen nye Lærdomme, der syntes den farlige, 
selv om de havde aldrig saa lidet med Religio- 
nen at bestille, og Alt syntes den farligt, der 
forekom den at stride mod den for Katholieis- 
men afpassede Aristoteles. 
Først Nutiden var det forbeholdt at fri- 
gjøre sig for disse Baand; først Reformationen 
skabte Videnskaben et Felt, hvorpaa den kunde 
arbeide, gav den det for dens Eksistens nød- 
vendige Lys og den nødvendige Luft. Var end 
den første Befrielse et Tilbageskridt fra Aristo- 
teles til Plato, saa var den dog for saa vidt et 
Fremskridt, som den gjorde Videnskaben fri for 
den scholastiske Aristoteles og kunde lade den 
græske igjen sætte sig ved hans Side. 
Et virkeligt Fremskridt indtraadte imidler- 
tid først, da den sande Methode 1 al Philoso- 
phie, den paa omhyggelig lagttagelse beroende 
Spekulation, Foreningen af Empirie og Meta- 
physik, saaledes som Aristoteles havde skabt 
den, igjen blev vækket tillive. Baco af Ve- 
rulam var det, som banede Veien for dette 
Fremskridt, han viste hen derpaa, at den sande 
Videnskab maa udgaa fra Erfaringen og Trin 
for Trin maa bygge videre paa de derpaa grun- 
dede Love. Han viste Philosophien paany den 
saa længe tabte Traad, der fører til Maalet; 
og denne Traad blev benyttet. Blev end Man- 
gen ført vild ved den og lod sig lede feil ved 
de mangehaande krydsende Tverveie, saa lærte 
Udgangen snart, at hans Vei ikke var den rig- 
tige; og om end den Vildfarende ikke selv 
havde Kraft eller Mod til at vende om, saa 
tjente dog hans Vildfarelse som Advarsel for 
hans Efterfølgere om idetmindste at undgaa 
denne Afvei. Den ene falske Vei efter den an- 
den blev saaledes forsynet med en Veiviser, 
indtil det lykkedes den store Philosoph Kant 
paany at udstikke den rigtige Vei. Visselig 
mente hans Ffterfølgere, at han havde bestemt 
den med saa stor Nøiagtighed, at en yderligere 
Vildfarelse ikke mer var mulig, og derfor for 
de paany vild; men paany kunde ogsaa Vandre- 
ren til Sandhedens Tempel søge ud den rigtige 
Fart paa hans Skrifters Kart. 
To Vildfarelser opholdt dog igjen de Sø- 
