gende. Nogle mente, at efter en saadan Ud- 
stikning af Veien var ingen yderligere egen Er- 
faring nødvendig, de forvildede sig derfor paa 
de forskjelligste Veie i de blotte Spekuiationers 
Rige og sank ned i dettes Sump. Andre prø- 
vede møisommelig ethvert Træ, 
der maatte kunne lede dem; men de glemte at 
optegne disse ledende Tegn som saadanne og- 
saa for deres Efterfølgere og øvede saaledes 
en resultatløs Virksomhed. 
Over begge disse Vildfarelser hævede sig 
paany Udviklingslærens Ide, der vistnok allerede 
for 100 Aar siden var anet af den store Goethe 
og antydet af OQken, Lamarck o. fl., men 
først blev tydelig udtalt af Darwin. Den om- 
formede med et Slag Videnskaben, først den, 
hvoraf den havde sit Udspring og hvorpaa den 
blev anvendt, Naturvidenskaben, men dernæst 
ogsaa Videnskabernes Videnskab, Philosophien. 
I Stedet for den aandløse lagttagelse i de be- 
skrivende Naturvidenskaber, som alene rettedes 
paa Individet i dets ydre Udseende og paa dets 
Forskjelligheder fra andre Individer, som hobede 
Kjendsgjerninger paa Kjendsgjerninger, uden at 
nogensombelst aandig Ide forbandt dem med 
hinanden, traadte nu den philosophiske lagtta- 
gelse, der ikke blot lærte at finde Kjendsgjer- 
ninger frem, men ogsaa af dem at uddrage Na- 
turlovene. 
Den egentlige Naturvidenskab er over- 
hovedet først et Barn af Nutiden. Oldtiden og 
Middelalderen havde kun et Spor af Naturhi- 
storie og et Antal Naturhistorier.  Ogsaa i 
denne Videnskab var Aristoteles den, som brød 
Veien. Han var den eneste i hele Oldtiden, 
som skabte noget Blivende, og hans Iagttagel- 
ser vækker endnu idag vor berettigede Beun- 
dring. Han blev heller ikke staaende ved den 
blotte Iagttagelse, han erkjendte med sin skarpe 
Aand Kjendsgjerningernes indbyrdes Sammen- 
hæng.  TIagttagere som Plinius og Ælian syn- 
ker i Sammenligning med ham ned til blotte 
Anekdotsamlere, for hvem de usandsynligste 
Ting er de møærkeligste. De har gjort mere 
Skade end Nytte. Men paa samme Maade som 
Philosophien hvilede ogsaa Naturforskningen 
efter Aristoteles, og hele den senere Oldtid, 
hele Middelalderen frembragte intet nyt. Først 
efter Reformationen, i det 16de Aarhundrede, 
blev der ydet noget af Betydning; men et egent- 
ligt Vendepunkt fremkaldte først den store 
Linné i første Halvdel af det 18de Aarhun- 
drede ved Oprettelsen af sit Natursystem. Han 
sammenfattede alt det samlede Materiale, ord- 
nede det under Love og bragte derved Enhed 
i en forvirret Hob af blotte Kjendsgjerninger. 
Fra ham daterer sig derfor ogsaa først en 
egentlig Naturvidenskab. Men ogsaa denne 
indskrænkede sig i den første Tid igjen til den 
blotte Tagttagelse, uden nogen Stræben efter 
enhver Sten, 
124. 
Erkjendelse af den indre Sammenhæng, efter 
Erkjendelse «af de Love, som Naturen havde 
fulgt ved sin Skabelse. Kun faa Forsøg blev 
gjort paa at afvige fra denne ensidige Retning; 
ogsaa her var det i første Linie Goethe, der 
ved sin Plantemetamorphose bragte en philoso- 
phisk Ide ind i den aandløse Beskrivelse. Hans 
store Aand forstod at hæve sig op over den 
ydre Form og spørge efter det indre Væsen; 
han beundrede ikke udelukkende Blomst, Blad 
og Frugt for sig i deres vidunderlig mangfol- 
dige Skikkelser, men han forskede ogsaa efter 
Grunden til disse Former og deres indbyrdes 
Sammenhæng, — og idet han ilede forud for 
sin Tid, fandt han det hidtil for Alle skjulte 
Faktum, at Blomst og Frugt ikke er andet end 
omformede Blade, at Blomsterbladene igjen om- 
forme sig til Stempler og Støvdragere, og at 
alle Blomsternes Elementer er opstaaede af et 
Grundelement. S 
En saadan Opdagelse maatte nødvendigvis 
vække Opsigt og anspore til lignende Forsknin- 
ger. Der fremkom i Virkeligheden ogsaa tal- 
rige Efterfølgere paa dette Felt, blandt hvilke 
vi regner Schelling og Oken til de betyde- 
ligste. Dog, langt fra at følge sin Mester paa 
den eksakte Forsknings Vei, lod de sig af sin 
Phantasie henrive til Naturanskuelser, hvorover 
den iagttagende Forsker trækker paa Skuldrene. 
Det var hovedsagelig dem, der fremkaldte den 
beklagelige Spaltning af Philosophie og Natur- 
forskning, der foranledigede hin Fiendskabets 
Tid mellem to hinanden saa nærstaaende og 
gjensidig hinanden betingende Videnskaber, hvil- 
ken strakte sig helt til de sidste Aar; hin Tid, 
da Naturforskeren foragtede Philosophen som en 
ørkesløs Phantast, og Philosophen Naturforske- 
ren som en aandløs Samler. Og begge ikke 
med urette: ligesom Philosophien manglede 
Holdepunkt, saaledes manglede Naturvidenskaben 
Indhold. Der hobedes blot Fakta uden noget 
Maal og derfor ogsaa uden nogen Følge, enhver 
lagttog paa maafaa, uden at vide hvorfor. No- 
get andet Maal for lagttagelsen end denne selv 
var ikke forhaanden. 
Da kastede Darwin sin tændende Tanke 
ind i Videnskaben. Han stillede Tagttagelsen 
det Maal, hvortil den maa stræbe; han søgte 
den aandige Ide, der talte ud af de forskjellige 
Former, den Lov, hvorefter Naturen har dannet 
de mangfoldige Væsener. Han hævede Natur- 
forskningen igjen til Videnskab, idet han om- 
formede det aandløse Daglønnerarbeide til et. 
skabende Kunstnerværk. 
Hvad er Maalet for al Videnskab? At 
finde Sandheden, at opdage de evige love, 
hvorefter den almægtige Visdom har dannet 
Verdensaltet. Dette Maal har Naturforskningen 
paany stillet sig, efterat den længe havde fam- 
let omkring uden Maal, 
