man havde havt gode Kornaar, kunde have Kraft 
til fremdeles at skaffe gode Aar. Et Eksempel 
herpaa har man med den norske Konge Half- 
dan Svarte, som, efter sin Død i Aaret 860, 
deltes i fire Dele, der bleve begravede paa for- 
skjellige Steder 1"), 
I Overgangsperioden mellem Hedenskabet 
og Kristendommen indtraf der flere haarde Uaar; 
men dette tilskrev man Gudernes Vrede over, 
at Gunhilds-Sønnerne, som da regjerede i Lan- 
det, og som vel vare døbte, men ikke bekymrede 
sig hverken om den ene eller anden Religion, 
tillode, at Offerstederne ødelagdes *). 
Af de historiske Efterretninger og de gamle 
Love fremgaar det med Sikkerhed, at Agerbru- 
get og Fædriften i ældre Tider have været Lan- 
dets Hovednæring, og at disse Sysler, ligesom 
nu, have udgjort Landalmuens væsentligste År- 
beide. Det siges endog udtrykkelig, at ,man 
ansaa Jordgods for at være den sikreste Fien- 
dom, enten en selv eller ens Slægtninge kom til 
at nyde godt heraf* 1). Enkelte Høvdinger, f. 
Eks. Olaf den Helliges Stedfader Sigurd Syr, 
omtales endog saaledes, at man heraf kan skjønne, 
at de, efter Forholdene paa den Tid, maa have 
været ivrige Jordbrugere. Om Sigurd Syr siger 
Snorre:?% ,Der fortælles om Kong Sigurds 
Sind og Væsen, at han var en Mand, der ivrigt 
syslede med sin Eiendom samt tog vare paa 
Gods og Buskap og selv forestod Gaardens Drift. 
Ledsaget af tvende Mænd var han snart paa 
Agren, hvor man skar Kornet, snart ved Laden; 
han var i simple Klæder, i blaa Kjortel og blaa 
Hoser, med høie Sko bundne om Læggen; han 
havde blaa Kappe og bredbremmet graa Hat, 
et Slør for Ansigtet og en sølvholket Stok i 
Haanden med Sølvring i Holken*. 
I Olaf den Helliges's Saga omtales en rig 
og mægtig Bonde i Helgeland, ved Navn Gun- 
steen, om hvem det siges, at han var en god 
Landhusholder. I samme Saga fortæller Snorre 
meget udførligt om Thore Hund's Broder Sigurd 
Thoressøn og dennes Søn Asbjørn Selsbane, 
som boede paa Throndenes i Tromsø Stift (689 
49' N. B.). Baade Fader og Søn levede, efter 
den Tids Maade, meget overdaadigt og holdt tre 
store Gjestebud om Aaret. Kort Tid efterat 
Asbjørn havde taget ved sin Fædrenearv, be- 
gyndte Aaringerne at forværres og Sæden at 
slaa feil. Asbjørn vedblev dog paa samme Maade 
med sine Gjestebud, og kom det ham da tilgode, 
at der var gammelt Korn liggende”) og 
andre nødvendige Gjenstande, som han behøvede. 
") Snorre. Halfdan Svarte's Saga. Kap. 64. 
— 28) Fagrskinna. Christiania. 1847. Pag. 29. — 
19) Speculum regale. Christiania. Kap. 5. Pag. 9. — 
20) Qlaf den Hellige's Saga. Kap. 31. — ?) Cfr. 
Saga Olafs konungs ens helga. Christiania. 1853. 
Kap. 93. Olaf den Hellige's Saga i Fornmanna Sø- 
gur. Kap. 101. 
179 
Tre Aar i Rad indtraf der nu Uaar i det nord- 
lige Norge, og samtidig hermed forbød Olaf den 
Hellige at lade Korn, Malt eller Mel flytte eller 
sælge fra Agder, Rogaland eller Hørdaland, hvor 
der havde været gode Aar, da han vilde komme * 
derhen og drage om paa Gjesteting, saaledes som 
Skik og Brug var ”). 
I de gamle Skrifter finder man ofte omtalt 
Lader, hvori Kornet blev opbevaret; men med 
Hensyn til Bygningsmaaden have disse maaske 
været af forskjellig Slags. Paa enkelte Steder 
omtales saadanne Lader under Navn af Hjal- 
mar, *) medens de paa andre Steder kaldes 
Kornamstrar*). Alt i Slutningen af det 9de 
Aarhundrede har man 1 Helgeland (omtrent 659 
N. B.) havt en Kornlade, som var saa stor, at 
der kunde dækkes Borde til et Gjestebud for 
800 Mand *). 
Af det her meddelte vil man se, at Ager- 
bruget, allerede omkring Aar 1000, maa have 
været drevet i en forholdsvis stor Udstrækning 
endog saa langt nord i Landet som paa Thron- 
denes. Af Olaf den Hellige's Forbud mod Ud- 
førsel af Korn fra de sydlige Dele af Landet, 
sammenholdt med den udførlige Fortælling, som 
Snorre har om den Reise, Asbjørn Selsbane 
paa denne Tid foretog til Karmøen og Jæderen 
efter Korn, tilligemed andre Steder hos Snorre 
og i Sagaerne, ser man ogsaa, at det har været 
Skik og Brug, at den ene Égn i Landet i Uaar 
har hjulpet den anden med Korn, saa længe man 
kunde. Man har ogsaa særskilte Bestemmelser 
i Magnus Lagabøter's Love?) om Salg af 
Korn i Dyrtid samt Forbud mod at tilvirke 
Malt i Uaar. I de ældste Tider har man vist- 
nok stundom indført Korn fra andre Lande”); 
men det lader dog til, at dette først i en senere 
Periode er blevet mere almindeligt. 
I de gamle Sagaer nævnes ofte Ågerbruget 
paa Island, og paa flere Steder har man der 
dyrket Korn lige fra Nordmændene bosatte sig 
paa Øen (omtrent 870). Blandt andet omtales 
i Hgil's Saga (Kap. 29) et Sted, hvor en af de 
første Kolonister paa Island dyrkede Korn, og 
som af denne Grund kaldtes Akrar, og det 
samme Navn har Gaarden (omtr. 64*/39) endnu 
den Dag idag. Flere Gaardnavne, f. Eks. Rug- 
stadir, Rugeydr, Linakrudalur*) og en 
Mængde Gaarde, hvis Navne begynde med ,Ager* 
eller ,Korn*, vise, at Agerbruget i Oldtiden 
har været nogenlunde almindeligt paa Island. 
22) Olaf den Hellige's Saga i Fornmanna Søgar. 
Kap. 110. — *) Saga Olafs konungs ens helga. Chri- 
stiania. 1853. Kap. 34. 104. — ?) Orkneyinga Saga. 
Hafniæ. 1780. Pag. 386. — %) Høyils Saga. Kap. 11. 
— 2) Landsloven VII. 14. Kfr. Byloven VI. 14 
og Jönsböken VI. 19. — * Fvil's Saga Kap. 17. 
29. 55. Speculum regale. Christiania. 1848. Kap. 35. 
Pag. 73.74. — 25) Thord Hrede's Saga. Kjøbenhavn. 
1848. Pag. 26. 29. 
