ikke faar andre kvælstoffrie Næringsstoffe end 
Fedt. Derhos gaar han ud fra den Anskuelse, 
at Fedtet i Organismen ikke*) er en Afsætning, 
der skyldes det Fedt, vi optager med Føden, 
altsaa ikke er et Depositum, men en Nydan- 
nelse, der væsentlig hidrører fra de optagne 
Æpggehvidestoffe — en Anskuelse, der forøvrigt 
er forladt af de fleste Forskere, da det i et- 
hvert Fald er høist sandsynligt, at en ikke ringe 
Del af Fedtet i Organismen skriver sig fra det 
i Næringsmidlerne indeholdte. Endvidere lægger 
Ebstein ligesom Banting Vægt paa, at Vedkom- 
mende overhovedet tager mindre Næring til 
sig end før; men da Ebsteins Kur skal vare 
hele Livet igjennem, fremholder han stadig Nød- 
vendigheden af at undgaa Inanitionstilstande, 
hvorfor Patienten under Kuren hverken maa 
føle nogen abnorm Sult eller mærkbart Tab i 
Arbeidsdygtighed. Efter Ebsteims Erfaring skal 
nu Fedtet være et hensigtsmæssigt Middel til 
at hindre en abnorm stærk Sultfornemmelse, og 
siger han derom følgende (S. 48—50): ,Jeg 
fremhæver udtrykkelig, at det Fedt, som nydes 
i passende Mængde med Føden, ikke stiller 
Sulten paa den Maade, at det fremkalder dys- 
peptiske**) Tilfælde og bringer Fordøielsen i 
Uorden . . . Grunden til, at Sultfornemmelsen 
aftager, naar der tilføres en passende Mængde 
Fedt i Føden, er den, at Fedtet indskrænker 
Decompositionen af Æpggehvidestoffene, og at 
Trangen til at faa det brugte erstattet kom- 
mer senere og mindre stærkt. Da der nu og- 
saa decomponeres færre Æggehvidestoffe. behøves 
der ogsaa kun at tilføres mindre Erstatning. 
Idet der tilføres Fedt i Føden 1 samme For- 
hold, som Decompositionen af Æggehvidestoffene 
aftager, og da Mængden af de kvælstotholdige 
Decompositionsprodukter ved Stofskiftet ogsaa 
tager af, behøves der mindre Tilførsel af Drikke 
for at faa dem udskilte. Paa denne Maade 
indskrænkes baade Sulten og Tørsten. Den 
vigtige Kjendsgjerning, at Fedtstoffene nedsætte 
Trangen til Føde, var allerede kjendt af Hippo- 
crates; 1 det Afsnit, hvor han taler om Regi- 
men for dem, der ville være magre eller fede, 
siger han nemlig: ,Retterne skulle være fede, 
paa den Maade bliver man lettest mæt.* En 
interessant Meddelelse af Loew viser ligeledes, 
at Nydelsen af Fedt formindsker Trangen til 
Drikke; han iagttog nemlig, at man ved at 
nyde Fedt paa Reiser i Troperne føler mindre 
Tørst. Denne KEgenskab ved Fedtet, at det 
hurtigere frembringer Følelsen af Mæthed, for- 
mindsker Trangen til at spise og indskrænker 
Tørstfornemmelsen, gjør det overordentlig meget 
lettere at indføre Forandringerne i Diæten; 
*) ialfald ikke i det Væsentlige. 
Ak 
*) Dyspepsi kaldes enhver Forstyrrelse af Fordøi- 
elsen. 
186 
thi der paalægges ikke Patienten nye Forsagelser 
1 det mindste ikke i den Retning, som der jo 
ellers maatte kræves af den fedtsyge Patient. 
Tvertimod, det, at han kan nyde visse fede 
Sager (om end ikke i ubegrænset Mængde), som 
Laks, Gaaseleverposte) o. s. v., der i Regelen 
tiltale den fede Gourmand, det gjør, at han 
lettere bliver fortrolig med andre Forsagelser. 
Disse bestaa nemlig 1, at Mængden af Kulhy- 
draterne skal formindskes, Sukker, alle Slags 
Syltetøi og Poteter i enhver Form forbyder 
jeg «ubetinget. Den Mængde Brød, der maa 
nydes, sætter jeg til 80, høist 100 Gram om 
Dagen (16—20 Kvint.), af Grøntsager tillader 
jeg Asparges, Spinat, de forskjellige Slags Kaal 
og især Bælgfrugter, hvis Værdi som æggehvide- 
holdige Fødemidler de færreste kjende, som Voit 
rigtig bemærker. Af Kjødsorter forbyder jeg 
ikke nogen, jeg forbyder ikke engang fedt Kjød, 
men ordinerer det tvertimod. Jeg giver dem 
Lov til at nyde fed Skinke, Fleskesteg, fedt 
Faarekjød, ogsaa Nyrefedtet, og er der ikke 
tillavet Fedt, lader jeg dem sætte noget Ben- 
marv til Kjødsuppevn. Saucen maa gjøres fed, 
ligeledes Gemyserne efter Hippocrates's Exem- 
pel, kun at jeg bruger Smør istedetfor Sesam- 
olje. 'Trods alt dette vilde det ikke være rig- - 
tigt at sige, at jeg behandler Fedtsyge med 
Fedt; jeg indsætter kun Fedtet paa den Plads, 
der med Rette tilkommer det som Næringsstof.* 
Den Mængde Næring, som Ebstein lader 
sine Patienter nyde, maa 1 det Hele taget be- 
tegnes som knap; for et voksent Menneske kan 
nemlig den daglige Ration ikke sættes høiere 
end til ca. 250 Gram Kjød, 100 Gram Fedt 
samt 100 Gram Brød. Saaledes gav han en 
44aarig fed Mand følgende Diæt (S. 55—57): 
1) Om Morgenen | stor Kop sort The — 
omtrent 250 em.* (I Pægl) — uden Melk og 
Sukker. Dertil 50 Gram Hvedebrød eller ristet 
Sigtebrød med rigeligt Smør. Om Vinteren 
spiste han denne Frokost Kl. 7'/» og om Som- 
meren Kl. 6—6/,. 
2) Om Middagen mellem Kl. 2 og 2/» 
Suppe, ofte med Benmarv i, 120—180 Gram 
Kjød, stegt eller kogt, med fed Sauce og helst 
fedt Kjød, dertil en ringe Mængde Grønsager, 
helst Bælgfrugter eller Kaal. Rodfrugter for- 
bødes næsten ganske, paa Grund af deres Suk- 
kerholdighed, og Poteter uden Undtagelse 
Efter dette noget frisk Frugt, naar det kunde 
faaes. Som Compot Salat eller stegt Frugt uden 
Sukker. Til Maaltidet drak han 2—3 Glas let 
hvid Vin og efter Maaltidet en stor Kop sort 
The uden Melk og Sukker. 
3) Om Aftenen Kl. T/,—8. Om Vin- 
teren næsten hver Aften, om Sommeren kun af 
og til, en stor Kop sort The uden Melk og 
Sukker. Et Æg eller noget fedt Kjød eller 
begge Dele eller noget Skinke med Flesket ved, 
