68 
att anmärka"). Af mera intresse för Svenska Botanister 
synes oss förtjena anmürkas, att Atriplex crassifolia, först 
urskild som Europeisk i Sverige, förekommer spridd, långs 
både oceanens och medelhafvets kuster; att var Rumex obtusi- 
folius ej finnes i Frankrike ++); att Rumex domesticus der- 
emot odlas och i Jura förekommer som förvildad (namnet, 
som af Prof. Wahlenberg högeligen klandrades, blir derigenom 
ganska lämpligt); att af Fuphorbia förekomma ej mindre ån 
47 vål skilda arter, da egentliga Tyskland har 26, S. Sve- 
rige blott 6, medlersta 2 och endast en hinner poleirkeln. 
Men ånnu sydligare tilltager både slågt- och artantalet i 
ännu större proportion, så att man nästan måste förtvifia 
om beståmningen af denna synnerligen svåra familj. Vidare, 
att blott Ulmus montana och campestris i Frankrike åro 
egentligen inhemska, men Ulmus efusa, som ett mera ost- 
ligt tråd,:förekommer blott "planté de long des chemins 
ete.” , att slågtet Quercus har 12 arter, hvilket dock är vida 
mindre än Italien och Spanien. Slågtet Salix behandlas i 
likhet med de hos oss antagna åsigter; ófverensstümmelsen i 
"fór båda länderna gemensamma arter är anmärkningsvärd. 
Af Allium upptagas 37 arter; bland dessa äro dock flera en- 
dast odlade, andra tvifv elaktiga t. ex. Allium complana- 
tum, hvillden visserligen icke år " skild från Allium olerdeeum; - 
- deremot saknas Gagea minima och spathacea. Af Na 
cissi förekomma 20 arter, utom flera hybriditeter, ånda till 
tredje och fjerde led; åfven så bland Orchiderna, hvilka man | 
hittills icke trott böra räknas till vaga. Sparganium affine 
förenas med natans, men Ruppia brachypus upptages som 
egen art. Denna, endast fràn Toulon angifna, àr i Sverige 
redan antydd af Wahlenberg och nu urskild af svenska florans 
*) Betula verrucosa benämnes alba och, ehuru den glatta formen råtte- 
ligen antages såsom ELufvudart, bibebàlles för den namnet B. pubescens. 
Skall namnet aiba bibehållas för någon, år den B. pubescens glabra, 
ty 1) år den den øllmånnaste i våra skogar och enda i fjålltrakter 
förekommande; 2) år det denna, och ej verrucosa, som har den hvita 
barken, hvaraf namnet; 3) finnes i alla Linnés diagnoser intet ord, 
som båntyder på JB. verrueosa, utan blott på B. glutinosa t. ex. 
foliis ovatis serratis. | Men dà det säkert blir en stridsfråga, så länge 
vetenskapen varar, om de äro skilda arter eller icke, är bäst att behålla 
namnet B. alba endast i denna collec!iva mening, 
** Författarne benämna Rumex divaricatus Rumex Friesii, en- 
dast på grund deraf att Linné i Spec. Plant. till sin art citerar ett 
synonym af Tilli, som tillhör HR. pulcher , men då Linné sjelf öfver- 
flyttar detta synonym från sin art (Mant. II. p. 369) till pulcher. be- 
visar ju detta raka motsatsen. För öfrigt år denna art Muntings och 
alla äldre författares Lapathum folio obtuso. 
