76 
tenskapens mål, han sjelf. icke framställde något nåturligt ; 
hvilket med då varande materialier ej var möjligt, utan endast 
derför lemnade dyrbara fragmenter, hvilkas värde man sål- 
lan fullt rättvist uppskattar.. De vittna, som Klotzsch yt- 
trar om Linnés Bicornes, om en förvånande divinationsför— 
måga, som icke låter missleda sig af karakterernas afvikel- 
ser, emedan Linné inság, att ett verkligt system öfver våxt- 
riket, i motsats mot djurriket, i hvilket alla organer hafva 
egna funktioner, aldrig annorlunda àn ideelt kan framstållas, 
emedan det i konkreta fall måste lida. flera afvikelser. Det 
Linneansha: dn satura non datur saltus, passar Vida min- 
dre på djurriket med sina skarpt begränsade klasser och 
familjer, ån på växtriket, der man knappast finner några 
bestämda gränser *). 
Linnés närmaste efterföljare förbisågo alldeles denna bana, 
som Linné framställt såsom den vigtigaste för efterkomman- 
des forskningar (» Primum et ultimum hoc in Botanicis de- 
sideratum est»), så att då den ånyo beträddes af Jussieu, 
betraktades det länge såsom en opposition emot den Linne- 
anska Botaniken. Nu mera erkänner man allmänt denna 
bana som den enda riktiga, sökande dess utbildning genom 
skiljande af allt flera och flera familjer, men med förbise- 
ende af alla det bela sammanbindande och ordnande idéer 
eller det » filum ariadneum L.», hvarförutan han benämner 
hvarje system campana sine pistillo. Följden deraf är ock 
den, att nu mera systemet vanligen betraktas som den lik- 
giltigaste sak i vetenskapen och att man kan gerna tiller- 
känna de flesta all slags annan förtjenst, utom den att vara 
system i egentlig mening. Det var f. d. Naturfilosofiens får— 
tjenst att fästa uppmärksamheten på bristerna i detta fall, 
men dess egna misslyckade försök: till dessas afhjelpande 
stadgade ännu mer förtroendet till det blott subjektiva hop- 
*) Herr Doctor W. Nylander har i en uppsats i K. Vetenskaps- 
Akademiens förhandlingar 1855 sökt visa, att inga gränser finnas e- 
mellan de Homonemeiska växternas större grupper. Detta har likväl 
länge varit allmänt erkändt, så att Herr N. endast bevisat, hvad in- 
gen betviflat. Ju mer våra kunskaper vidgas, desto mer försvinna 
alla skarpa gränser, t. ex. emellan Solanaceae och Personatae, Papa- 
veraceae och Fumariaceae 0. s. v. Men just derigenom blir det en 
nödvändighet att uppfatta hvarderas typer och blir det klart, att ett 
naturligt system endast kan ideelt framställas: 
