54 
erna t. ex. Salix glauca, Phyllodoce coerulea m. fl; de 
sednare sannolikt äfven för hafsklimatets skull. Räknar man 
likväl Schweitz till Tyska floran blir Tyskland centern för 
Europas fjållvegetation, som der fullståndigast representeras; 
Anmårkningsvårdt är, att af flera slågten, t. ex. Primula, 
Hieracium etc. vissa på medlersta Europas alpkedja allmänt 
spridda typer saknas pà Pyrereerna, ehuru der upptráda an- 
dra, egendomliga, men med de förra analoga. Ehuru rikt 
och lockande fältet än är, böra vi här icke för närvarande 
närmare ingå deruppà, dà vi i detta hänseende torde ega att 
vänta en utförlig framställning af författarne sjelfva. 
Arbetets framställning afviker betydligt i form från den 
hos oss antagna. Efter namnet följer en väl vald synonymi, 
så ställd, att artbegreppets successiva utveckling klart fram- 
står. Derefter följer en utförlig beskrifning, men inga dia- 
gnoser, men man kan anse som diagnos hvad i beskrifningen 
är tryckt med cursiv stil. Vi anse ock detta numera, sedan 
diagnostiken måst öfvergifva den Linneanska enkelheten, 
lämpligast i större arbeten, men för handböcker anse vi dia- 
gnosen ega ett bestämdt företräde. Slutligen följer artens 
geografiska utbredning, utan ófverlastande af enskilda loka- 
liteter och vid kritiska arter upplysande anmärkningar ur 
den äldre litteraturen, utan hvilket hela namnkritiken plöjer 
i lös sand. Det är en oförlåtlig ytlighet, att tro sig kunna 
afbryta allt samband med det förflutna, utan hvilket det 
nyare ej kan förstås. Att äfven Linné sjelf ville så upp- 
fattas, bevisas bäst deraf, att då han fann sig hafva miss- 
känt en äldre växt, bibehöll han icke sitt namn för den, 
han så benämnt, utan öfverförde det till den det rätteligen 
tillkom. — Anordningen är med smärre jemkningar i det 
hela efter Decandolle. Ruppia hänföres dock ej till Pota- 
mogetoneæ utan till Zosteracew; manne den ej snarare kan 
anses förena dessa familjer, liksom Hypecoum Papaveraceæ 
och Fumariaceæ? Gräsen fördelas liksom i Babingtons nya- 
ste Engelska flora i Euryanthæ och Clisanthe, men Gra- 
mina spicata bilda här en egen underafdelning, hvilket visst 
icke är naturligt. I antagande af nya slägten äro författarne 
synnerligen i denna del (utom Gråsen*)) icke frikostiga. Så . 
t. ex. återförenas Albersia **) (orätt kallad Euæolus i DC. 
*) Gräsens äldre och kollektiva slågten kunna hvarken utan oreda 
eller naturvidrighet bibehållas, såsom hos Steudel skett. Något mera 
naturvidrigt, hvilket redan Wahlenberg anmärkt, än att förena Vahlo- 
dea med Aira kan svårligen framställas och är det så mycket flagran- 
tare, som de afvika i de mest väsendtliga karakterer, så att de icke 
ens kunna föras till samma naturliga afdelning. 
*') Vi böra härvid fästa uppmärksamheten på vår Svenska Ama- 
