4 
Botaniken och dess förhållande till den nuvarande. Ehuru 
man dervid icke kan undgå erkänna vigten af många nya ba- 
nor, som sedermera blifvit brutna eller återupptagna, t. ex. 
läran om växternas inre byggnad, hvilken Linné, ehuru redan 
så lyckligen bearbetad af Malphigi och Grew, besynnerligt 
nog ville utesluta och endast räknade till vetenskapens »cu- 
, riosa» — uppskatta värdet af många speciella upptäckter, 
torde likväl den nyare vetenskapen hafva mycket att lära af 
den äldre, t. ex. en återgång till den biologiska uppfattnin- 
gen af naturen, till det concisa, bestämda, strängt logiska i 
system och hela framstållningens form. Just vetenskapens 
tillväxt på bredden både till innehåll och i framstálloing anse 
vi för en af dess största olägenheter, hvarigenom det vigtiga 
och väsentliga bortskymmes (man jemnföre nyare definitioner 
med Linnés; äfven Sprengels hafva i formellt afseende ett 
bestämdt företräde framför Decandolles). Vi skulle anse för 
en stor vinst för vetenskapen, om man i allmänna verk med 
Linné, Koch och andra klassiska författare rent af ignorerade 
allt, toad man ej af egna undersökningar och råde aukto- 
ritet kånner, om man afstode från bemödandet efter ea i alla 
fall aldrig upphinnerlig fullständighet genom upptagande af 
alla omogna bidrag, hvartill man vål ock snart skall blifva 
tvungen genom litteraturens till oåndlighet våxande omfång 
och under dess uppblomstring i samtliga verldsdelarne. I 
ingen annan vetenskap anser man sig förbunden afse hvarje 
kompilation och omoget försök utan allt värde. En aristokrati 
i vetenskapen är i vår tid nödvändig, för att den ej må of- 
versvämmas af dilettantismen. 
Efterforskar man innersta grunden till skiljaktigheten 
emellan den Linneanska och nuvarande Botaniken, skall man 
finna den bestå deruti, att den förra var supranaturalistisk , 
den sednare är Eee og Den fürra såg i naturen en 
hógre uppenbarelse, som man åfven måste lyda, fast man 
icke kunde förklara densamma, eller yttre förhållanden (t. ex. 
karakterernas afvikelser) syntes strida deremot. Egentligen 
hvilade den på en till klart medvetande stegrad känsla af det 
natursanna, en upparbetad siareförmåga, som med vår tids 
utbildade Hjolpsdel gått förlorad oi odd kunde blifva 
högre begåfvade naturers lott. Vetenskapen blef derigenom 
dogmatisk och Linné benämnde dem, som afveko från hans 
