466 ÖFVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR, 1870. 
Efter den adiabatiska kurvan är verkningsgraden oändlig; efter 
«den isothermiska kurvan är han 
Verkställes förändringen efter den kurva, längs hvilken värme- 
aba R e 7 3 
variationen är störst, och der u = >) eller = sv blefve 
Apa! Z 
© = EN 
ER O 
Betraktandet af verkningsgraden kan gifva föranledning till flera 
intressanta problemer i den mekaniska värmetheorien. Ett sa- 
dant problem är bestämningen af den förändring en kropp bör 
underga, för att verkningsgraden skall förblifva konstant. Man 
har i detta fall 
ANDGD 
GAS få 29 
(der & erhåller ett konstant positivt eller negativt värde. Diffe- 
rential-eqvationen till »kurvan för konstant verkningsgrad» blif- 
ver tillfölje häraf 
— ee FU Fans Ja EL ne . . .| .| . 
EBEN ARTS (27). 
dv EC 
De adiabatiska kurvorna kunna betraktas som särskilda slag 
af kurvor för konstant verkningsgrad. 
Projicierar man kurvan för konstant verkningsgrad på vp 
planet, d. v. s. angifver motsvarande förändring af kroppen ge- 
nom UÖLAPEYRONS konstruktion, kan man för henne tillämpa en 
af CAZIN !) härledd method för angifvande af den värmemängd, 
som erfordras vid en genom värmet astadkommen förändring i 
‘en kropps tillstånd. Man finner hävid, att kurvan för konstant 
werkningsgrad har den egenskap, att för hvarje af hennes punk- 
ter har förhållandet emellan areorne af de figurer, som angifva 
det yttre och det inre arbetet, ett konstant värde. 
$ 3. Jag skall nu tillämpa de i $ 6 och 7 härledda all- 
männa satser på fullkomliga gaser, för hvilka tillständsegvationen 
kan sättas under formen 
VDE e | 
a ee (CS), 
!) Annales du Conservatoire, 1865: p. 621; äfvensom ZEUNERS Grundzüge der 
mech. Wärmetheorie, 2:dre uppl. p. 80. 
