SUNDELL, UNDERSÖKN. OM ELEKTR. DISJUNKTIONSSTRÖMMAR. 499 
disjunktionsström, gående i motsatt riktning mot urladdningen, d: 
v. s. mot den inversa strömmen, alltså i samma riktning med 
den direkta. Denna sistnämnda förorsakar en mycket svag dis- 
junktionsström, emedan luften mellan kulorna vid dess uppträ- 
dande är förtunnad af den första induktionsströmmen samt sönder- 
rifningen i luftförtunnadt rum är ringa. Den inversa strömmens 
disjunktionström kommer således att bestämma den sida af 
skalan, åt hvilken nålen slår ut. | 
Att med visshet afgöra, huruvida det är en disjunktions- 
eller induktionsström, som här gifver utslaget, är ej så lätt. Ty 
här kan man ej, liksom vid de föregående försöken med extra- 
strömmarne, upphäfva induktionen, emedan denna är ett nödvändigt 
vilkor för gnistans uppkomst. Såsom ett väsendtligt bevis för 
riktigheten af Herr EDLUNDS förklaring af fenomenet framhålla vi 
dock främst följande omständighet. Herr EDLUND har iakttagit"), 
att de polytor, mellan hvilka en mängd disjunktionsgnistor, fram- 
kallade genom urladdningar af elektroformaskinens laddflaskor, 
slagit öfver, äro förändrade salunda, att den positiva polen synes 
mera angripen än den negativa. Detsamma befanns nu äfven 
vara förhållandet med de polytor, mellan hvilka urladdningen af 
de här ifrågavarande induktionsströmmarne hade ägt rum; den 
(med afseende på den inversa strömmen) positiva kulan hade 
djupare ärr än den negativa, hvilken dessutom var försedd med 
egendomliga, för denna kula karakteristiska fläckar, hvilka i 
slutet af afhandlingen ($ 13) skola närmare beskrifvas. Denna 
iakttagelse utgör ett kraftigt och ovedersägligt bevis för det an- 
tagandet, att det hufvudsakligast är den inversa strömmen, som 
astadkommer sönderrifning och disjunktionsström. 
Såsom bekräftelse härpå anföra vi några försök, hvilka 
skola ådagalägga, att den ström, som här gifver utslaget, följer 
de redan kända lagarne för disjunktionsströmmen, samt derjemte 
uppvisa svårigheten eller omöjligheten att förklara utslaget sa- 
som verkan af induktionsströmmar. 
1) Öfv. af K. Vet.-Akad. Förh. 1869, sid. 701. 
