500 ÖFVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR, 1870. 
Det är först af vigt att utreda strömmens beroende af gni- 
stans längd, i hvilket syfte följande försök anställdes. De jemte 
hvarandra upprullade trådarne voro här, liksom i de följande 
försöken, 915 centimeter långa; hvarfvens antal var 20. Ån- 
darne af den ena fästades vid a och e (Fe. 3)!); i induktions- 
strömmens ledningsbana voro galvanometern G samt gnistappa- 
ten kl insatta. De möjligen 1 öfverskott efter en urladdning 
förhandenvarande elektriciteterna bortleddes genom metalltradarne 
ew och st till gas- och vattenledningsrören. Slagvidden 15 mm. 
Gnista mellan messingskulor. 
Gnistans längd i millim.... 1 2 2,5 3 3,5 4 
Utslag (medeltal).............. Aa Te MAKT al BAG Dil. 
Dessa försök utvisa en med gnistans längd starkt tilltagande 
strömstyrka. Att förklara detta faktum med tillhjelp af blott 
induktionsströmmarne är visserligen ej omöjligt: ju längre gni- 
stan är, desto svårare är det för den inversa strömmen, hvilken 
man da maste tillskrifva en längre duration samt svagare in- 
tensitet än den andra, att slå öfver, hvarför den direkta far 
allt mera öfverhanden ?). Men häremot kan man anmärka, att 
motstandet äfven för denna sistnämnda vid fortsatt ökning af 
onistlängden blir allt större. Denna omständighet later svårligen 
förena sig med den snabba tillvexten, hvilken deremot är ı full 
öfverensstämmelse med det som förut är kändt, angående dis- 
junktionsströmmens beroende af gnistlängden. Herr EDLUND ?) 
fann nemligen, att utslaget för disjunktionsströmmen vid föröfrigt 
oförändrad anordning vexer med gnistlängden. Detta är också 
lätt förklarligt. Ju längre nemligen afstandet mellan polerna är, 
desto större maste tensionen på polerna bli, innan gnistan slår 
öfver, desto valdsammare blir slaget samt desto större polytornas 
sönderrifning. Da nu såväl den elektromotoriska kraften, som 
1) NB. Trädarne mp och qn höra till anordningen för försöken i $ 7. 
2) Det är sålunda som VERDET förklarar detta fenomen. Afven vid hans för- 
sök befanns nemligen polarisationen, som han antog i hufvudsak vara för- 
orsakad af den direkta strömmen, vexa i intensitet med slagvidden (Ann. de 
chimie et de physique. Ser. 3. T. 24, sid. 393). 
3) Öfv. af K. Vet.-Akad. Förh. 1868, sid. 334. 
