SUNDELL, UNDERSÖKN. OM ELEKTR. DISJUNKTIONSSTRÖMMAR. 501 
ledningsförmågan tilltager med sönderrifningens storlek (de lös- 
ryckta partiklarnas mängd), måste utslaget vexa med gnistans 
längd 1). Ånnu en orsak för detta fenomen framgar ur betrak- 
telserna i afhandlingens sista $. 
$ 6. 
Gnistan mellan kulorna k och ! måste i likhet med en vanlig 
urladdningsgnista utgöra elektrisk ventil i förhållande till de 
extraströmmar, som alstras på nagot ställe i induktionsström- 
marnes ledning. För att utröna, om detta är fallet, insattes 
mellan g och k en 915 cm. lang, i 20 hvarf upplindad telegraf- 
kabeltråd. Med denna anordning togos några utslag, hvarefter 
rullen uttogs och ersattes af en rak tråd af samma lednings- 
motstånd som rullen. Sedan upprepades försöket med rulle. 
Slagvidden var 12 mm., gnistan 4 mm. mellan jernkulor. 
Följande utslag erhöllos (medeltal). 
"Med rulle. Utan rulle. Med rulle. 
[UTSES sås we 6,2 24,5 4,8. 
Rullens insättande förorsakade således en nedsättning i ut- 
slaget fran 24,5 till 5,5 (== +=] skaldelar. 
Denna nedsättning är oförklarlig, om man ej tager i be- 
traktande disjunktionsströmmarne. Ty antag att vi hafva endast 
de båda induktionsströmmarne A och B; deraf följer tillika att 
B måste vara betydligt intensivare än A. A alstrar i den in- 
satta rullen tvenne extra strömmar, hvilka vi beteckna med Aa 
och Da; likaså gifver B upphof a tvenne strömmar Ab och Bb. 
Dessa strömmars riktningar i förhållande till hvarandra och 
till urladdningsströmmen u angifvas af följande schema: 
U 
de 
Aa Da Ab Bb 
Om det nu är, såsom Herr BUFF antager, BD, hvilken hufvud- 
sakligast gifver utslaget och bildar gnistan, så borde denna genom- 
!) Jemför EDLUND, Öfv. af K. Vet.-Akad. Förh. 1869, sid. 697, 698. 
